KON6L. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BÄND. 



21. 



:0 8. 



95 



Kroppslängden, i millimeter 



Hufvndets längd 

 Mellanhafvadets längd 



af iroppslängden __ _ '/a % 



» » *2/o fé 



» " » » hufvndets längd h/i, % 



Pannans bredd i fi af kroppslängden ff/a % 



» » » " hufvndets längd : ff/b % 



>> » » » mellanhufvudets längd s/s^ % 



Stjertens minsta höjd i ?^ af kroppslängden _ "/a % 



" « " " » hufvndets längd "/b % 



» » » » " mellanhufvudets längd ''/^z % 



» » » " " frambukens » »/j % 



Frambukens längd i % a.i kroppslängden J/a % 



Ö från 

 Ljnsne elf. 

 Juli 1882. 



1,010 



16.9 



12.4 



73.7 



7a 



43.8 



59.5 



7.0 



41.5 



56.3 

 22.7 

 30.9 



Q från 

 Ljnsne elf. 

 Juli 1882. 



951 



cJ från 

 Haparanda. 

 Juli 1882. 



9 från 

 Haparanda. 

 Juli 1882. 



964 



15.9 

 11.8 



74.1 



6.9 



43.7 



59.0 



6.G 

 41.7 



56.2 



21.3 



31.0 



17.7 

 13.5 



76.2 



8.0 



45.1 



59.2 



6.6 



37.8 

 49.0 

 22.1 

 29.9 



15.8 



12.1 

 76.4 



7.3 

 46.4 

 60.7 



6.5 



41.2 



53.8 

 20.7 

 31.6 



Anmärkningsvärda äro här de höga proportionstalen för mellanhufvudets längd i 

 förhållande till hufvudets längd, ett kännetecken som utmärker laxarnes värderikaste till- 

 stånd, innan ännu den stegrade mognaden af könsorganerna gjort sig gällande äfven i den 

 yttre kroppsformen genom nosens förlängning. För öfrigt se vi äfven här, att den hanne, 

 som fångats längst upp i Bottenhafs-området, har liksom oklorna en trutta-Wkhet uti sitt 

 jemförelsevis långa inellanhufvud. Slutligen vill jag blott anmärka, att ofvanstående pro- 

 cent-tal äfven för de största laxarne bestyi'ker de regler om betydelsen af åldersför- 

 ändringarne och de yttre könsskillnaderna, som ofvan blifvit fi'am.ställda. 



Det återstår oss nu ett bland de måhända svåraste kapitlen i våra laxars natur- 

 historia, nemligen förklaringen af Venerns lax -former. I denna sjö och dess vattenområde 

 finna vi nemligen ej blott typiska blanklaxar och grålaxar utan ock snart sagdt alla möjliga 

 mellanformer mellan dessa båda typer. När Nilsson identifierade Dejefors-laxen med 

 Ostersjö-områdets okla, var han utan tvifvel uti full rätt, ty sådana exemplar förekomma 

 verkligen uti Klar-elfven, t. ex. N:r 306 i våra tabeller, som visa samma blandning af 

 trutta- och ,sa/ar-karakterer, hvilken vi sett utmärka oklorna. Jemföra vi N:r 306 t. ex. 

 med N.r 310, finna vi dem i det allra mesta öfverensstämmande, särskildt i de punkter, 

 i hvilka blanklaxtypen gifvit vika för grålax-karakterer, blott att den förstnämnda laxen 

 är ännu mera trutta-lik i afseende på ryggfenans höjd och bas ("/a och "/„), bukfenornas 

 och stjertfenans längd (Va, "/a och "/a) samt uti den synnerligen korta buktrakten, be- 

 träffande såväl pra2abdominallängd (?/o) som postabdominallängd (Vo); men icke blott gäl- 

 räfstaggarnes utan äfven fjällradernas antal hos N:r 306 äro typiska för salar, stjertfenans 

 form är (liksom hos N:r 310) 4r//ar-lik, ehuru exemplaret redan börjat antaga lek-drägt; 

 likaså är kroppsformen trind och interorbitalbredden större än stjertens minsta höjd. 

 Blanklaxkarakteren hos detta exemplar ligger också i förhållandet mellan öfverkäksbenens 

 längd och såväl interorbitalbredden (^/a) som nosens längd (^'/h). När denna form träffas 

 ute i Venern eller ännu icke antagit lekdrägt, såsom t. ex. N:r 307 i våra tabeller, har 

 den ännu flera sa/ar-karakterer, då egentligen blott hufvudets och käkarnes längd jemte 

 den vanligen höga (jemförelsevis tilltryckta) kroppsformen bilda öfverensstämmelser med 



