KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 21. N:0 8. 99 



forell-åldern. Den allmännast i handeln förekommande och egentligen så kallade Venerns- 

 laxen utgöres af de nämnda blanklax-oklorna. 



Om vi nu erinra oss den allmänna regeln, att skillnaden mellan grålaxar och blank- 

 laxar går jemnsides med skillnaden mellan yngre och äldre tillväxtskeden, hafva vi deruti 

 en förklaring af Venerns blanklax-oklor {S. hardinii), att de äro blanklaxar, som bibe- 

 hållit en mängd af ungdomskaraktererna. Samma förklaring gäller naturligtvis om okle- 

 och börting-formerna från Östersjö-området, — grunden till detta bibehållande af ung- 

 domskarakterer må nu vara hybridisering eller lefnadsvillkor — ; och denna förklaring 

 synes mig äfven fullt användbar på den börting-form, af hvilken Riksmuseum genom Löjtn. 

 H. Sandeberg erhållit två exemplar, N:r 322 och N:r 323 i våra tabeller, från Hvita 

 Hafvet. Dessa båda äro nemligen bland de mest typiska blanklaxar i de allra flesta hän- 

 seenden; men deras jemförelsevis höga (tilltryckta) kroppsform ställer dem vid sidan af 

 ()stersjöns börtingar, och deras till och med för blanklaxar djupt urringade stjertfena, sådan 

 denna äfven är på N:r 285 och N:r 286 från Venern, likasom deras i förhållande till 

 bröstfenorna ovanligt korta bukfenor, äro minnen från förhållanden, som oftast träffas i 

 stirr-äldern. Bada äro också sterila och hafva säkerligen — efter ovariernas beskaffenhet 

 att döma — aldrig vai-it könsmogna. Den i-inga kunskap vi ännu ega om Hvita Hafvets 

 laxformer gör det naturligtvis vanskligt att bedöma, huruvida denna form, som jag kallat 

 hrevipes, har någon sjelfständig betj^delse; men om vi jemföra de nämnda exemplaren med 

 de könsmogna och icke könsmogna foreller och öringar från samma lokal, hvilka vi förut 

 betraktat (sid. 91), visar det sig, att äfven här stå blanklax-karaktererna såsom ytterlig- 

 heter i utvecklingsriktningen och hafva varit antydda i de icke könsmogna Hvitahafs- 

 öringarnes skillnader frän de könsmogna. Ett fortsatt lif i hafvet, icke afbrutet af köns- 

 förrättningar skulle väl kunna tänkas hafva tryckt denna blanklax-prägel pä grålaxar. 

 Typiska blanklaxar från ishafvet äro mig eljest obekanta. 



En sådan utveckling af blanklaxar från grålaxar ligger nemligen, enligt vårt an- 

 tagande, till grund för detta slägtes nuvarande sammansättning. Bevisen för hållbarheten 

 af detta antagande ligga öfver allt i vår föregående skildring af de båda formernas för- 

 hållande till hvarandra: tvä arter, om man så vill benämna dera, af hvilka den enas 

 karakterer äro längre framskridna punkter i en för båda eljest gemensam utveckling. 

 Utan svårighet skiljas fullt typiska grålaxar fi"ån lika typiska blanklaxar, lättast och 

 säkrast med ledning af ofvanstående anmärkningar om gälräfstaggarnes antal, käkbenens 

 längd, analfenans höjd och minsta stjerthöjden; men såsom exempel på det sätt, hvarpå 

 de båda formerna närma sig hvarandra, vill jag här slutligen ur våi-a samlingar påpeka 

 två jemförelser. 



Om en ämiu icke könsmogen hona af grålax i forellstadiet, X:r 154 i tabellerna, 

 från Geauta-sjön i Ume-elfsomrädet, jemföres med N:r 170, en icke könsmogen blanklax- 

 hanne i samma utvecklingsskede fi-än Norrköping, finna vi följande rätt betydande öfver- 

 ensstämmelser emellan dem: 



