104 smitt: riksmuseets salmonider. 



men olikheterna kunna ej gälla annat än såsom af individuell beskaffenhet, hvilket lätt 

 visar sig, om jemförelsen utsträckes till t. ex. N:r 138, N:r 176 och N:r 179 i tabellerna, 

 äii bl. a. den betydliga skillnaden i rj^ggfenans läge och i stjertens minsta höjd finner sin 

 förklaring. 



Redan Steindachner har i sina Ichthyologische Beiträge, XII, pag. 17^) identifierat 

 Heckels och Kners Salar dentex med vanliga bäckforellen {S. fario). Det typ-exemplar, 

 Riksmuseum erhållit från Wiener-museet, N:r 336 i våra tabeller, kan tydligen icke till 

 ai'ten skiljas frän näst föregående nummer men har bibehållit en del ungdomskarak- 

 terer såsom det breda öfverkäksbenet ('/ij, den smala pannan (^/j och oji,^ samt korta nosen 

 (*>/* och ^i/ij)) hvilkas motsvarigheter vi visserligen stundom kunna återfinna hos nordiska 

 exemplar af samma storlek (ålder), — såsom för g och e^ t. ex. hos N:r 213, N:r 251 

 och N:r 269 i tabellerna — ; men vanligast träffa äfven hos nordiska exemplar i stirr- och 

 forell- åldern. Den teckning med fina svarta fläckar, som skulle utmärka Salar dentex, 

 tillkommer äfven Cuviers och Nilssons Salmo punctatus, vår nordiska fjällforell. 



Detta typ-exemplar tillsamman med det följande — , N:r 337 i våra tabeller, de 

 gamles Carpione, Linné's Salmo carpio från. Garda-sjön, Fario carpio hos Heckel och 

 Kner — , är ett talande exempel på ohållbarheten af den karakter, hemtad från tändernas 

 ställning på plogbensskaftet, hvilken hos de sistnämnda författarne skiljer de af dem an- 

 tagna slägtena Salar och Fario. Salmo carpio deremot synes intet annat vara än en 

 »silfverlax))-vai'ietet, hvilket också uttrycker sig i dess jemförelsevis låga stjert och något, 

 ehuru svagt, urringade stjertfena. 



Ur dessa undersökningar af de europeiska laxarnes formförhållanden synes mig nu 

 framgå såsom obestridligt resultat, att de båda former, grålaxar och blanklaxar, hvilka 

 numera allmänt antagas såsom typer för skiljda formgrupper, visserligen på många ställen 

 och under många förhållanden stå såsom skarpt markerade och lätt urskiljbara arter, 

 Salmo trutta och S. salar, men dessa arter äro intet annat än mer eller mindre tydligt 

 utpräglade föi"eträdare för olika skeden af samma utvecklingsgång. De blanda sig med 

 hvarandra skenbarligen utan svårighet och förändras under olika lefnadsvillkor, derhän att 

 lokalformer uppstått, af föga utpräglad stabilitet och deraf beroende vetenskaplig betydelse, 

 men ofta af särskild ekonomisk betydelse och med deraf föranledda populära benämningar. 



Detta förhållande mellan två »arter» har naturligen medfört betydliga svårigheter för 

 deras karakterisering. Till och med den karakter, som hittills ansetts vai-a den säkraste, 

 nemligen den af Gunther^) påpekade skillnaden uti antal fjäll i en tväri-ad, börjande bakom 

 fettfenan och gående snedt nedåt och framåt till sidolinien (11 eller 12 fjäll hos S. salar, 

 14 eller flera hos S. trutta), låter ej alltid använda sig. Denna karakter är visserligen ej 

 såsom sådan upptagen i våra tabeller; men den har der sin motsvarighet dels i uttiycken 

 för fjällens storlek [Sqa och Sqc) dels i proportionstalen för stjertens minsta höjd: lägi-e 

 stjert och större fjiVll tillhöra de förhållanden, hvilka vi ofvan sett utmärka blanklaxarne 

 i deras typiska form. Då emellertid denna karakter, såsom vi förut anmärkt, ställer sig 

 jemnsides med könsskillnaden, har den också samma betydelse som öfriga liknande karak- 

 terer. Åtskilliga bland de af Gunther beskrifna arterna, hvilka vi ej kunna betrakta såsom 



1) Sitzb. der k. k. Akad. der Wisseiiscli. 1. Abth., Bd. LXXXVI (1882). 



-) Cat. Fisk. Brit. Mus., jfr. Day: The Fiskes of Great Britain and Ireland. 



