108 smitt: kiksmuseets salmonidkr. 



upptrader niellaii stirr- och Ibrell-åldrarne. Slutligen iiiina vi samma afvikelse frän de 

 egentliga laxai'nes utvecklingsgäng uti skillnaden mellan dessa och rödingarne med hänsyn 

 till ryggfenans och bukfenornas ömsesidiga läge ('"/)•)• Här är nemligen medelprocenttalet 

 för de förstnämnda mindre än för de sistnämnda, medan åldersskillnaderna för de förra 

 i hela formgruppens medeltal endast mellan stirr- och forell-åldrarne går i denna riktning 

 och formskillnaden mellan grålax och blanklax uti alla åldrarnes medeltal går i motsatt 

 riktning. Dock är härvid att mäx-ka, att åldersskillnaderna i de särskilda medeltalen hos 

 blanklaxarne allt ifrån forell-åldern går i samma riktning som skillnaden mellan egentliga 

 laxar och rödingar. 



I oafbruten formserie kunna följaktligen våra rödingar icke förenas med de egent- 

 liga laxarne, och bestämda karaktärer tyckas åtskilja dem, såsom nämndt, uti gälräfs- 

 taggarnes antal och fjällens storlek. Huchen {SaLmo hucho) i Donau är emellertid en 

 röding-art med gälräfstaggarnes antal lågt så som hos en grålax; och den af Gunther 

 beskrifna Salmo Grayi från Irland (hvilken dock måhända är en bastard mellan röding 

 och lax) är, enligt honom, en röding med de egentliga laxarnes antal fjällrader. Samma 

 är förhållandet med en annan karakter, som eljest är allmänt gällande för de egentliga 

 rödingarne, nämligen tandbeväpningen på hyoidbenets copula-delar. Denna skulle, så att 

 säga, vara en ersättning för de förlorade tänderna på plogbensskaftet; men huchen och 

 den nordamerikanska S. fontinalis sakna densamma, och äfven hos våra rödingar kunna 

 dessa hyoidtänder saknas, såsom hos N:o 458 i museets samling, der blott en sådan tand 

 kunnat upptäckas, eller hos N:r 371, 374 och 386, hos hvilka inga hyoidtänder finnas. 

 Tandbeyäpningen lemnar således icke heller här någon hållbar karakter liksom formen för 

 tandbeväpningen på plogbenet hos rödingarne endast kan betraktas såsom en motsvarighet 

 till det i detta hänseende längst framskridna utvecklingsskedet hos de egentliga laxarne. 

 Att uti särskilda slägten {Salmo och Salvelinus) afskilja laxar och rödingar, är derföre 

 ett vanskligt företag, som också på senare tider inom vetenskapen förlorat förtroende. 

 Till ett liknande resultat har man äfven i allmänhet kommit beträffande frågan om art- 

 skillnad mellan de europeiska rödingarne {huchen undantagen) och särskildt mellan våra 

 Skandinaviska former. Vi skola i det följande se, att förhållandet här ställer sig i det 

 närmaste lika för rödingar som för laxar, så att den ena formen är att betrakta såsom 

 en fortsättning från den andra i en naturlig formserie, och en lämplig utgångspunkt för 

 undersökningen erbjuder den redan af Artedi antagna artskillnaden och af Nilsson såsom 

 formskillnad ytterligare framhållna skillnaden mellan Vetternsrödingen {Salmo salvelinus) 

 och Lapplandsrödingen {Salmo alpinus); men redan för att förstå förhållandet mellan dem, 

 och ännu mera när det gäller att förklara den mängd öfriga röding-arter som blifvit 

 uppställd, måste vi uti jemförelsen indraga de mera arktiska rödingar, som särskildt ut- 

 märka sig genom samma vexling i lefnadssätt som laxarne, vandrande frän hafs- till färsk- 

 vattenslif. Till benämning af sistnämnda rödingar har jag valt Fabricii Salmo stagnalis 

 i Fauna Groenlandica, då hans S. carpio visserligen synes vara samma art men har sitt 

 namn af en helt annan fiskart och hans S. rivalis endast synes utmärka de i färskvattnen 

 innestängda mindre exemplaren och ungarne. 



För dessa tre hufvudformer har jag i mina föregående uppsatser om Riksmuseets 

 samling af laxartade fiskar framhållit de mest utmärkande kännetecknen. Bukfenornas 



