KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 21. N:0 8. 135 



N:i- 424 afvikei- med hänseende till «/«, "/(, "/s; 



)) 425 « )^ ') » °/a, «A; 



» 427 » » " » '■/„, «/„; 



)) 428 » )' » » ^jb; 



» 429 » » » ). «/«, '■/«, */«, V>-; 



» 430 )) « » » "/a; 



» 431 » « » » '•/«, "/«, '7«; 



» 432 » » » » ^^;„, 'la. 



Således återstå i tabellerna endast fyra exemplar af »S. stagnalis: cfcfd' N:o 416, 

 419 och 420 samt ? N:r 426, hvilka skulle kunna anses såsom fullt typiska. Lägger 

 man härtill, att det största, men i alla hänseenden fullt typiska exemplar vi känna af S. 

 salvelinus, N:r 449 i tabellerna, härstammar från Spetsbergen, hvarifi-ån alla de öfriga, af 

 de svenska expeditionerna hemförda rödingarna låta hänföra sig till S. stagnalis, blifver 

 verklig artskillnad ännu svårare att här fasthålla. Afven färgförhållandena tala för våra 

 rödingars sammanförande inom gränserna för en och samma art. Redan Faber^) ställde 

 den i hafvet m. 1. m. silfverfärgade S. stagnalis såsom varietet under arten S. alfinus^), 

 härmed på det tydligaste sätt hänvisande till den allmänna kroppsfärgens föränderlighet 

 efter lefnadsförhållandena*). Men vid sidan af denna föränderlighet visa rödingarna i sin 

 färgteckning, såsom bekant, en skarpt utpräglad egendomlighet i den bjert afstickande, 

 hvita frararanden på buksidans alla fenor, nedre stjertfenfliken oftast deri inbegripen. 

 Detta sa karakteristiska märke förlorar sig visserligen oftast på silfverrödingarne i hafvet 

 och de större insjöarne; men der det förekommer på rödingar af den mest olika kropps- 

 form eller från vidt skilda lokaler, talar det otvetydigt om artgeraenskap. Så har vår 

 tafla T tillkommit för att visa, huru den öfveråldrige S. hyhiclus, fig. 1, en 11 "5:8 röding 

 från sjön Yngen i Vermland, med sin egendomliga, höga kroppsform och alla de öfriga 

 afvikelser från den vanliga alpinus-iormen, hvilka äro uttryckta i ofvanstående samman- 

 ställningar med medeltalen, liksom dess motsats, fig. 2, den långsträckte S. salvelino- 

 stagnalis från Kola-halfön, icke blott i kroppsfärgernas allmänna fördelning utan äfven i 

 de särskilda, ofvannämnda märkena öfverensstämma med den vanliga formen af 5. alpinus, 

 tigg. 3 och 4, från Rövattnet i Vermland. Den blåsvarta färg, som esomoftast öfver- 

 drager hufvudet och fraraparten af kroppen, äfven på buksidan hos rödingarne och stun- 

 dom visar sig äfven på grålaxarne, är redan af Jurine'') anmärkt hos S. umbla i Genever- 

 sjön och af Valenciennes") efter Agassiz") anförd såsom en egendomlighet för de gamla 

 hannarne. Den återfinnes hos hannen, fig. 2, från den arktiska Kola-halfön, ehuru den ej 

 sträcker sig längre än till hufvudet med strupen, och har på den gamle hannen från 

 Yngen, fig. 1, leinnat sina spår på underkäke och frambröst framom bröstfenan. 



') Naturgeschichte der Fische Islands, pag. 168. »Die Abändennis; im Meere, odev kurz naclidem sie 

 aus (liesem iu die Flusschen gegangen ist». 



-) )>Ich habe viele Individuen von beiden miteinauder verglicheii, mid gar keinen Unterscliied, die Favbe 

 ausgenommeu, miter ihnen gefiiiideii.» 1. c. pag. 170. 



■'') .Jfr Hettings anteckning vid N:r .399 i våra tabeller. 



■•) Mem. Soc. Phys. et Hist. Nat., Geneve, 182.5, T. III, part 1. pag. 181. 



■') Hist. Nat. des Poissons, Toine XXI, pag. 2.34. 



") Hist. Nat. d. Pois.f. d'ea?i doiice, Tab. X. 



