146 smitt: riksmuseets salmonider. 



Den färgkanikter som skulle utgöras af en för S. namayciish utmärkande tätare och 

 mera gra fläckighet än hos Å'. fontinalis, synes likaledes tillhöra de mest föränderliga för- 

 hallanden, och den starkare förbeningen af skallen hos 6'. namaycush^) torde väl böra 

 tillskrifvas lokala omständigheter. 



Redan af Richardson ^) anfördes såsom en formkarakter för S. namaycush, att dess 

 undergällock är jemförelsevis bredt; och denna karakter återfinnes hos Gunther^). I ofvan- 

 stående tabell (sidd. 143 och 144) märkes äfven en jemförelsevis stark utveckling af detta 

 ben uti procenttalen för dess längd (Vo, V* och Vsj); men såväl S. purpuratus (VIII) som 

 5. Agassizii (III) komma namaycush häruti temligen nära, och i våra tabeller öfver Riks- 

 museets i"ödingar se vi t. ex. procenttalet för V* ho® '^'' cilpinus vexla, synnerligen efter 

 åldern, mellan 19 och 27. Härmed är visserligen icke undergällockets bredd förklarad; 

 men att döma af Garmans figurer*) sammanställda med den obeständighet i form, som i 

 detta hänseende visar sig hos de europeiska rödingarne, synes knappast större vigt vara 

 att fästa vid denna bredd. 



Den mest talande karakter för S. namaycush synes deremot ligga uti ryggfenans 

 och bukfenornas långt bakåtskjutna läge. Med afseende härpå finna vi emellertid uti dessa 

 exemplar från östra delen af Norra Amerika ett upprepande af föi'hållandet mellan rödin- 

 garne i Skandinavien. S. fontinalis (I — VI i ofvanstående tabell å sidd. 143 och 144) visar 

 oss med åldern stigande procenttal både för ryggfenans och för bukfenornas afstånd från 

 nosspetsen i förhållande till kroppslängden ("'/a och ''/")• För de unga och medelstora 

 exemplaren af denna form finnas fulla motsvarigheter i procenttalen för vår ;S. alpinus, 

 medan 'det gamla, skenbaidigen öfveråldriga exemplaret af S. fontinalis (VI) liksom S. na- 

 maycush (VII) har sin motsvarighet uti S. salvelinus. Huruvida denna skillnad mellan de 

 amerikanska formerna sträcker sig äfven till ungdomskaraktererna, kan naturligen ej med 

 föreliggande material afgöras. 



Äfven i de sist afhandlade rödingformerna från Amerika hafva vi således funnit 

 typiska öfverensstämmelser med de europeiska; och de skilja sig frän dessa endast genom 

 sådana egendomligheter, som i systematiskt hänseende förena dem med de egentliga 

 laxarne. Den möjlighet ligger väl nu till hands, att detta kan tillskrifvas hybridisering 

 eller lokala lefnadsvillkor eller någon annan ännu verkande orsak; men åtskilligt talar 

 derför, att äfven öster om Rocky Mountains det ursprungsförhållande gör sig gällande, 

 hvartill vi ofvan funnit antydningar hos & irideus och S. purpuratus. Att åtminstone 

 röding-typen har sitt sannolika ursprung i Norra Amerika, häntydes äfven af den ofant- 

 liga mängd, i hvilken dessa fiskar förekomma i den arktiska delen af denna verldsdel"). 

 Derifrån har ock en temligen stor mängd röding-arter beskrifvits, som skulle utvisa en 

 motsvarande formrikedom, derest blott verkligen beaktansvärda karaktei'er för dessa arter 



') RiCHAKDSON, Fauna Boreali-Aniericana, part. III, paa;. 181. 



-) I. c. pag. 182, pl: 79 et 85. 



■') Brit. Mus. Cat., Fishers, part. VI, pag-. 123. 



*) Amer. iSalvwn and Trout, 19:th ann. Eep. Comm. Inl. Pish. Mass. (sep.) Boston 1885. Hvarken 

 Garman (1. c.) eller Suckley (Monogr. Halmo, Bep. Comm. Ksh and Fisheries 1872 — 1873) eller Jordan och 

 GiLBERT (Syn. Fisk. N. Amer., U. S. Nat. Mus, Bull. 16) anföra undergällockets bredd såsom karakteristisk för 

 <S. namaycush eller dess varietet 5. siscoiuet. 



") Jfr t. ex. Hearne's berättelse enligt Richardsox, Fauna Bor. Amer. III, pag. 167, eller Eoss' be- 

 rättelse, pag. 164 ibid. 



