196 smitt: riksmuseets salmonider. 



igenom förklaras, då vi ofvan hafva funnit, dels att hon-karaktererna i de allra flesta fall 

 företräda ungdonisskedet i utvecklingen, dels att den hon-karakter, som strider mot denna 

 regel, neraligen öfverkiiksbenens jemförelsevis större bredd, äfvenledes är att betrakta så- 

 som en mera ursprunglig karakter, emedan den i medeltal ingår såsom slägtkarakter till 

 skillnad mellan Mallotus och Osmerus. 



Guldlaxar (Argentina). 



Att norsarne, åtminstone i deras slägtes nutida form, icke företräda den äldsta form- 

 typen inom laxfamiljen — hvilket man eljest skulle kunna anse sig befogad att antaga 

 då de äldsta palfeontologiska lemningarne af familjen hänförts till detta slägte — visar 

 sig bl. a. af det hos dem konstanta och i familjen minsta antalet af bukfenornas strålar. 

 I detta hänseende såväl som i alla fenornas beskaffenhet, med deras styfva men spröda 

 strålar, och i fjällens, i synnerhet ryggkantens och bukkantens, placoidlika beläggning och 

 sammanställning till längsgående, upphöjda kanter på kroppssidorna^) samt i de stora 

 ögonen b^tra snarare guldlaxarne prägeln af högre ålder såsom familjetyp. Det för dem 

 mest utmärkande synes dock ligga i nosens byggnad, då icke blott hvarje förlängning af 

 nosen genom det bi'oskartade rostral-partiets och mellankäksbenens längre utveckling helt 

 och hållet saknas utan ock sjelfva mellankäksbenen äro så föga utvecklade, att det tand- 

 besatta plogbenshufvudet synes, nästan liksom hos ålarne, bilda främre, fasta munkanten. 



Det jemförelsevis obetydliga material af guldlaxar, hvaröfver Riksmuseum förfogar, 

 medgifver ingen jemförande undersökning af ålders- och köns-skillnader; endast artskill- 

 naden mellan de två först och säkrast af Esmarck och Nilsson urskiljda nordiska arterna, 

 Argentina silus och A. sphyrcena, kan här komma i betraktande. Af de båda exemplar, som 

 äro upptagna i våra tabeller, uppmätta i öfverensstämmelse med det sätt, hvarpå måtten 

 blifvit tagna hos norsar och sikar, tillhör det största den förstnämnda, det mindre den 

 sistnämnda arten. Båda exemplaren äro något skadade i fenorna, det förstnämnda dess- 

 utom i nosen, dock kan den osäkerhet, som häraf uppkommer, ej vara synnerligen 

 betydlig. De mest framträdande olikheterna, hvilkas betydelse såsom artkarakterer 



') Den för sidolinieii och kroppssidornas upphöjda kanter egendomliga fjällformeu {coeiw de carte, Ag.) 

 hos Argentina har äfven tillkommit sidolinien hos Osmeroides enligt Agassiz. Anraärkningsvärdt är ock, att 

 oaktadt den af Agassiz (Foiss. foss. 1. c.) gjorda identifieringen af Osmerus med de arter från kritperioden, hvilka 

 han under detta slägtnamu beskrifvit, väl torde vara något tvifvel underkastad, då dessa kritans norsar (bland 

 andra skillnader att nämna) tyckas hafva ett större antal strålar i bukfenorna än de nutida norsarne och betydligt 

 längre analfenbas, är dock parallelismen påfallande mellan å ena sidan kritans Osmerus i förhållande till Osme- 

 roides och å andra sidan nutidens norsar i förhållande till Guldlaxarne. Att hänföra Osmeroides till Argentina 

 förbjudas emellertid bl. a. af det långt större antalet gälhinnestrålar och de mindre ögonen hos det förstnämnda 

 slägtet; snarare vore väl då skäl att i Osmeroides söka någon sorts prototyp för det egentliga lax-slägtet eller 

 för sikarne. 



