212 SMITT: RIKSMUSEETS SALMONIDER. 



gruppen, har jag sökt^) bibehålla Gunthers indelning med tillägg af sådana karakterer 

 (gälriVfstaggarnes antal), som böra kunna anses gälla, äfven om största kroppshöjdens för- 

 änderlighet hos Allosomus skulle föra dess ungdomsskeden till den andra gruppen.^) Emeller- 

 tid är öfverensstämmelsen mellan Omul, som skulle vara att räkna till Ärgyrosomus, ocb 

 Pelet, som skulle vara en Allosomus, tydligen så stor, att gränsskilnaden mellan de båda 

 subgenei"a snart sagdt är försvinnande. Härtill kommer, att en tredje afdelning, ehuru 

 hittills företrädd af endast en känd art, Tugun, med lika naturlig rätt skulle kunna ur- 

 skiljas bland siklöjorna och på ett egendomligt sätt förbinda de båda öfriga. 



Föga säkrare skall någon bestämd gräns mellan siklöjorna och sikarne kunna fast- 

 ställas. De förra visa neudigen icke blott uti reduktionen af sin tandbeväpning utan ock 

 i samma gradvisa framträdande af en förminskning och tillskärpning af underkäksspetsen 

 samt ett tilltagande af mellankäksbenens bredd, att de mer och mer närma sig till öfverens- 

 stämmelse med de egentliga sikarne, på samma gång de aflägsna sig från Hvitlaxarne. 

 Häraf de svårigheter, som möta hänförandet af en art till den ena eller andra gi'uppen. 

 MiLNER^) beskref sin Ärgyrosomus Hoyi såsom en siklöja, men Jordan och Gilbekt föra 

 densamma'') till de egentliga sikarne; och bland de europeiska formerna synes, t. ex. utaf 

 siklöjor, den irländska Pollan stå lika nära på öfvergången, medan å andra sidan ungdoms- 

 skedena af den vanliga blåsiken ofta blifvit misstagna för siklöjor. 



Bland de egentliga sikarne har Gunther urskiljt tre afdelningar: den första inne- 

 slutande de europeiska näbbsikarne och med den i detta namn uttryckta karakter, hvilken 

 endast i sin 3'tterlighet är användbar men i sina modifikationer förenar dessa former med 

 de mest typiska storsikar; den andra afdelningen, med karaktererna (uppsvälld, trubbig nos 

 och liten munöppning) starkast utvecklade hos den sibiriska Tschir, sedermera af Milner") 

 uppställd såsom ett särskildt subgenus under benämningen Prosopiurn; och slutligen den 

 tredje afdelningen, innehållande de mest typiska sikarne. Afven denna indelning skall i 

 det följande finna sitt erkännande, deri att vi skola se de egentliga sikarnes typ på två 

 sätt i sina ytterligheter modifierad till formserier, af hvilka den ena slutar med näbb- 

 sikarnes förlängda, den andra med Tschirs förkortade öfverkäksben. Icke heller här synes 

 emellertid möjligt att med karakterer begränsa subgenera. 



I enlighet med denna uppfattning af formserierna börja vi vår framställning af 

 slägtet Coregonus med siklöjornas grupp. Att denna står Stenodus synnerligen nära, har 

 jag redan förut anmäi'kt: och en ytterligare bekräftelse härpå framgår ur granskningen af 

 de siklöjor, hvilka våra tabeller öfver sikarne upptaga under N:r 1 — 125. Oafsedt de förut 

 påpekade karaktererna för Stenodus finna vi hos siklöjorna för alla deras arter genom- 



1) Ofvers. Vet. Akad. Förh. 1882, N:r 8, pag. 35 och 37; G:t Int. Ksh. Exh. London 1883. Spec. Cat. 

 Swed., pag. 185 och 188. 



-) Den mig för öfrigt obekanta Syroh (Salmo vimba, Pall., Zoogr. Eoss. As., III, p. 409) synes, att 

 döma af dess beskrifning hos Pallas, väl kunna vara ett sådant ungdomsskede af Pelet. Härför talar ej blott 

 antalet af strålar (17) i analfenan utan ock denna fenas längd, som enligt de af Pallas uppgifna måtten skulle 

 vara mera än 86 % af hufvudets längd, hvilket hos de för öfrigt kända arterna af siklöjor endast kan inträffa hos Pelet. 



3) Eep. Comm. Pish. U. S. N. Am. 1872—1873 (1874) pag. 86. 



*) Syn. Pish N. Amer., 1. c, pag. 299. 



=) Jordan: Man. Vert. N. U. S., 2 ed. pag. 331; 4 ed. pag. 275; Jordan and Gilbert: Syn. Fish. 

 N. Amer., 1. c, pag. 279. 



