240 



smitt: riksmuseets salmonider. 



Den tvedjc och sista formserie af siklöjor, hvilken vi h;ir kunna anföra sasoni före- 

 trätid i Riksniusei samlingar, är likaledes att betrakta såsom en fortsättning af samma 

 utveckling men mera afskild från de föregående. I den måhända mest betecknande 

 karakteren förhåller sig denna formserie till de öfriga siklöjorna så som Stilla-Hafs-laxarne 

 förhålla sig till de egentliga Atlantiska laxarne {Allosomus: Argyrosomus =^ Oncorhynchus: 

 Salmo). Såväl analfenans strålantal som längden af dess bas är nemligen större inom den 

 nu följande formserien hvilken omfattar åtminstone två sibiriska arter, ^^eZef och tugun. 



Kroppsformen visar inom denna formserie de båda ytterligheterna från den lägsta 

 (fig. 59) till den högsta (fig. 64) formen bland sikar; men också träffa vi här den egen- 

 domligheten, att en art, tugun, med bibehållande af den smala (låga) kroppsformen jemte 

 andra ungdomsmärken, aldrig tyckes uppnå en sådan storlek som de öfriga sikarne i sina 

 utvuxna åldersskeden. Såsom i förklaringen till måttabellerna är anmärkt, äro nemligen 

 Iionorna af tugun fortplantningsskickliga vid en kroppslängd af 107 mm.; och i föi'hållande 

 till denna kroppslängd äro då äggen betydligt större men också färre än de hos öfriga 

 siklöjor, liksom häntydande på en förkrympning af kroppsformen med bibehållande af 

 äggens storlek från det normala siklöje-tillståndet. Enligt Pallas blifver denna art ej större 

 än af .5 — 6 tums längd ^). Då nu Pelet iTullibee) är typen för den af Gunther (se ofvan) 

 först uppställda men af Jordan först benämnda gruppen Allosomus, karakteriserad genom 

 den höga kroppsformen, komma vi således att här sammanföra de förut mest åtskiljda arter. 



Vid sidan af det anförda, för tugun och pelet gemensamma kännetecken, som ligger 

 i den jemförelsevis länga analfenbasen, står nemligen ett annat, som häntyder på en 

 gemensam' fortsättning af den utvecklingsriktning, som gått från aZ6i<Za -gruppen genom 

 Omul. För denna utvecklino-sriktnino; visade si"' den tilltaofande interorbitalbredden lemna 

 den säkrast genomgående karakteren; och hos tugun samt i:)elet har detta tilltagande nått 

 sin höjdpunkt bland siklöjorna. 



På grund af den stora olikheten i tillväxtförmå2;a hos dessa två arter, såvidt de 

 hittills äro kända, måste naturligen en stor olikhet vara rådande i alla de förhållanden, 

 som hos siklöjorna i allmänhet visat sig vara i någon högre grad variabla och beroende 

 af tillväxten med åldern; och följande medeltal må med hänsyn härtill bedömas: 



Vid en kroppslängd af a 



Antal gälräfstaggar pä nedre delen af högra kroppssidans första gälbåge. ,. Spbd^ 



» " » hela framkanten » « » » » Spbd 



» " " nedre delen » venstra » » » Spbs^ 



i> » » hela framkanten » >> » « » Spbs 



» strålar i ryggfenan D 



» » » analfenan .4 



» » » bröstfenorna _ P 



» ') ') bnkfenorna V 



» fjäll i sidolinien L. lat. 



Med 



; 1 t a 1. 



Tugun. 



Ptht. 



116 mm. 



338 mm. 



19 



39 



28 



60 



18 



38 



27 



59 



12 



13 



Iti 



17 



15 



15 



10 



12 



n 



87 



') Zoogr. Ross. As., III, png. 415: Digitali raro major, sed dantur ad statnram 5 et 6 pollicuin. 



