KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 21. N:0 8. 243 



denna bredd och mellanhufvudets längd (VjJ. Medeltalet för detta förhållande \j(^j är 

 hos tugun lägre än hos någon annan, vare sig siklöja eller sik, och variationerna för det- 

 samma gå enligt våra mått-tabeller hos tugun mellan 9.2 och 11.8 såsom procenttal, hvilka 

 icke hafva någon så låg motsvarighet hos någon siklöja men väl hos åtskilliga egentliga 

 sikar, • — hos 18 exemplar bland de i våra tabeller upptagna. Samma resultat ernås af 

 jemförelsen mellan öfverkäksbenens bredd och underkäkens längd: medeltalet för procent- 

 förhållandet härvid ('/i %) är hos tugun = 16.5, minimitalet enligt våra tabeller = 14.s, 

 maximitalet = 19.o; och så låga motsvarande tal finna vi hos ingen siklöja men väl hos 

 nelma och hos sju exemplar af egentliga sikar upptagna i våra tabeller. Jemföra vi öfver- 

 käksbenens bi'edd med analfenans bas, finna vi procenttalet härför (V» %) i medeltal vara 

 hos tugun = 11.? och variera mellan lO.o och 13.4, hos pelet (till följe af analfenans längd) 

 vara^) = 13.7 och variera mellan 12. 4 och 15.5 samt hos alla öfi"iga siklöjor vara större 

 än 15. 



Äfven öfverkäksbenens längd är hos tugun jemförelsevis mindre^) än hos öfriga sik- 

 löjor — med undantag af de högst utvecklade bland omul — , och detta förhällande är 

 desto märkbarare, som det strider mot den eljest gällande regeln, att öfverkäksbenens 

 längd relativt förminskas med tilltagande ålder. Den obetydliga åldersskillnad, som före- 

 trädes af <«9'2<?2-exemplaren i våra tabeller, medgifver visserligen ingen säker slutledning 

 angående åldersförändringarne hos denna art, dock höja sig med den större kroppslängden, 

 ehuru obetydligt, t. ex. de procenttal, som utmärka förhållandet mellan öfverkäksbenens 

 och mellanhufvudets resp. längder {^ji^ %), och berättiga sålunda till det antagande, att 

 förhållandet härvid sammanhänger med hvad jag ofvan framkastat såsom ett antagande, 

 att tugun är att betrakta såsom en i utvecklingen förkr}'mpt, degenererad form, och att 

 de ungdomsraärken, som vidhäfta densamma, äro återslag, jemförliga med dem vi förut 

 funnit hos förvuxna exemplar af flera arter. 



Till sådana ungdomsmärken höra i främsta rummet de jemförelsevis stora ögonen 

 hos tugun: — blott de allra minsta, blott hälften så stora siklöjor i våra tabeller, hafva 

 eljest jemförelsevis så stora ögon som denna art. Ögonens längddiameter är i regeln hos 

 tugun större än såväl öfverkäksbenens längd som undergällockens längd eller minsta kropps- 

 höjden, hos de öfriga siklöjorna och egentliga sikarne mindre; men den mest genom- 

 gående karakteren i detta hänseende erhålles genom denna diameters jemförelse med under- 

 käkens längd, då det visar sig, att densamma hos tugun är större än 65 %, hos de öfriga 

 siklöjorna och sikarne mindre än 63 % af nämnda längd och blott hos dessas yngel når 

 ett procenttal mellan 60 och 63. 



Ett annat ungdomsmärke är den hos tugun jemförelsevis korta postabdominallängden. 

 Medeltalet för dennas förhällande till kroppslängden (Va %) är hos tugun minst bland alla 

 både siklöjor och sikar, dock lemnar detta förhållande ingen genomgående karakter. Det 

 samma gäller om förhållandet mellan postabdominallängden och ryggfenans afstånd från 

 nosen ('/m %), dock att vi härvid finna ännu lägre medeltal (50 %) hos näbbsiken och dess 



*) Felet är i afseende pä öfverkäksbenens form särdeles lik omul, såsom s_vnes af våra figurer N:r 63 och 

 64, blott att supplementar-benet dock är mindre. 



-) Detta är orsaken, hvarföre det egentliga uttrycket för öfverkäksbenens form (''/, %) i våra tabeller ej 

 kunnat lemna så genomgående karakterer för ticgtui som de i texten här ofvan anförda. 



