KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 21. N:0 8. 247 



Resultatet af dessa studier öfver formutvecklingen inom siklöjornas afdelning är 

 således det, att denna utveckling, — oafsedt Pelet-gruppens långa analfenbas — , ledt till 

 former med högre kroppsform, högre nos, bredare panna samt kortare öfverkäksben och 

 underkäke. Såväl inom «/6w/a-gruppen som, ännu tydligare, inom pe/e<-gruppen står den 

 yttre formskillnaden i samband med en olikhet uti antalet gälräfstaggar. Från denna ut- 

 gångspunkt hafva vi nu att söka en förklaring af formskillnaden bland de egentliga sikarne, 



— Coregonus s. str. Dessas förnämsta kännetecken, till skillnad från siklöjorna, ligger 

 nemligen, såsom bekant, såväl uti den högre nosen, beroende dels af hela rostral-partiets 

 större utveckling, dels af den större höjd, till hvilken mellankäksbenens fi-araskifva utvecklar 

 sig, som ock uti ett starkare framträdande af de öfriga nyss nämnda formförändringarne, 

 hvarvid den regel skall visa sig gälla, att dessa vanligen stå i samband med en reduktion 

 af antalet gälräfstaggar, så att då de egentliga sikarne i allmänhet hafva detta antal 

 mindre än hvad det är hos siklöjorna, stå också de bland dem, som hafva detta antal 

 jemförelsevis högt., äfven i de öfi-iga kai-aktererna siklöjorna närmast. Med ledning häraf 

 ställa vi den sibiriska Tschir {Coregonus nasus) sist, såsom slutpunkten i de egentliga 

 sikarnes utvecklingsserie och såsom en väl afskiljd art; men allt intill närheten af denna 

 har undersökningen att framgå på ett fält af de mest vexlande formförändringar, utan 

 skarpa gränser mellan de särskilda formernas områden. Detta visar sig, såsom ofvan är 

 anmärkt, redan vid utstakandet af gränsen mot siklöjorna, hvilken enligt våra tabeller 

 endast af en genomgående karakter kan bestämmas, nemligen efter nosens höjd i för- 

 hållande till dess bredd: — -^/e {=}4o ?^ - sikif '' 



En bestämning efter en procent lägre eller högre i detta förhållande, — hvilket 

 dessutom stundom är synnerligen svårt att uppmäta, särskildt hos j-ngel — , visar huru 

 obetydlig skillnaden är mellan siklöjor och sikar: den är ej heller annat än ett uttryck 

 för den utvecklingsgrad, till hvilken åldersförändringarne kunna leda hos siklöjorna, eller 

 från hvilken de börja hos sikarne. Huru denna utveckling ter sig i bild, visar våra 

 figurer 86 — 89 å Taflan V, föreställande fyra exemplar af en lavaret us-ior\n tagna sam- 

 tidigt uti Enare-träsk i Finska Lappmarken men antagligen tillhörande tvä, måhända tre, 

 olika årgångar. Nosformens öfvergång under tillväxten från siklöje-typ till näbbsik-form 

 kan väl knappast tänkas tydligare. 



Pannans bredd kan icke leinna någon genomgående kai-akter, emedan dess stegring 

 är ungefär lika hos siklöjor som hos sikar, så att vi hos slutformerna i de båda serierna: 



— hos Omul och Pelet, bland siklöjorna, samt hos Tschir, bland sikarne: — finna inter- 

 orbitalbredden vara = 45 % af mellanhufvudets längd eller derutöfver, medan densamma 

 hos de öfriga formerna i allmänhet är mindre, dock att ju närmare de nämnda slut- 

 formerna, desto flera öfverensstämmelser med dem förekomma äfven i detta hänseende, 

 SS. t. ex. hos åtskilliga af den sibiriska Polcur: — jfr ^/b^ % hos N:r 420 — 429 i mått- 

 tabellen xni. 



Samma anmärkning gäller om den i båda formserierna tilltagande kroppshöjden, 

 hvilken säkrast bedömes efter mätning af stjertfenrotens minsta höjd (« i tabellerna), samt 

 om käkarnes längd, i båda formserierna utmärkt genom aftagande. Närmast att lemna 

 en genomgående karakter är underkäkens längd, ty med undantag för Tugun och tre 

 exemplar af vimba i våra tabeller, bland siklöjorna, samt för några yngel-exemplar och 



