KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 21. N:0 8. 



259 



N:i- 334 



och 335. 



N:r 38G 



och 337. 



Min. 



Max. 



Miu. 



Max. 



72.C 



79.0 



84. G 



85.5 



84.5 



95.0 



114.1 



117.S 



52.8 



55.1 



48.7 



52.7 



92,4 



95.2 



87.0 



91.4 



Aiialfeiians bas i % af mellanhufvudets längd ^'/j2 % 



•• » » » ryggtcEans bas "/n fi 



Minsta kroppshöjduu » " mellarihufvudets längd "Ib^.'/' 



Ryggfcnanä afstRnd fråu uoseu i % af bukfenoruas afstand frän Dosen '"/j- % 



Med ett så stort antal genomgående skillnader föreligger ingen svårighet att ur- 

 skilja två former, såvida endast karakterer behöfva uppsökas: — och de här anförda 

 karaktererna, t. ex. fjällens olika antal, ryggfenans form ("/o)» analfenans strål-antal eller 

 längden af dennas bas, den sistnämnda särskildt i jemförelse med ryggfenans bas ("/»), 

 hafva esomoftast blifvit ansedda såsom säkra artkarakterer — ; men exemplarens samtidiga 

 förekomst och lek på samma ställe i samma flod äro, såsom nämndt, talande bevis för att 

 de tillhöra området för samma forms föränderlighet. De kumia på denna grund äfven 

 tjena till förklaring af förhallandet mellan de båda af befolkningen vid Vettern urskiljda 

 formerna af sik, livilka Riksmuseum erhållit under olika benämningar. 



Den ena af dessa, som visar sig vara pycnocenter, lär enligt uppgift benämnas 

 grönsik, den andra, som är manocenter, kallas hvitsik. 



Om de i våra tabeller upptagna exemplar af Vetterns sikar, N:r 292 — 311, ordnas 

 efter gälräfstaggarnes antal, finna vi, att denna karakter {Spb < 30) hos de allra flesta 

 Sammanfaller med en annan, denna äfven här hemtad från nosens form, på det sätt att 

 de pycnocentra hafva nosens bredd mindre, de manocentra deremot större än 14 procent 

 af hufvudets längd eller 19 % af mellanhufvudets längd. Endast två exemplar, N:r 296 och 

 297 i tabellerna, göra undantag härifrån, i det att det förstnämnda i förening med ett större 

 antal gälräfstaggar har en bredare nos och det sistnämnda med ett mindre antal gälräfstaggar 

 har en smalare nos. Dessa undantag öfverensstämma emellertid i detta hänseende med det 

 förhållande, hvilket vi ofvan sett vara rådande hos sikarne från Jockraock och Villingsberg, 

 så att vi äfven här finna formdiflerentieringen föregå på ett olika sätt på olika lokaler. 



Emellertid intriiffar, att äfven om Vetterns sikar ej låta med genomgående karak- 

 terer urskilja sig efter de grunder, som synas antydda i ofvanstående sammanställning af 

 karaktererna för Indals-elfvens sikar, följa dock medeltalen hvarandra på båda lokalerna i 

 afsende på följande formförhållanden: 



Ryggfenans afstand frän nosen i % af kroppslängden ^'/a % 



" » » bukfenornas afstand fr. nosen "*/V ?ö 



Ögonens höjddiamuter i fé af hufvudets längd ^/t, % 



» » " » mellauhufvudets läcgd ^/Sj % 



Medeltal. 











Indalselfven. 



Vettern. 





2 i-a 



^ B 



H. = 





2 "^ 



Pycnocentra. 



Manocentra. 



Min. 



Max. 



Min. 



Max. 



45.8 

 93.8 



16.2 



22.8 



43.7 

 89.5 

 18.1 

 24.3 



44.8 



91.9 

 16.5 



22.2 



44.0 

 90.5 

 17.1 

 22.9 



43.4 



85.9 



15.2 



20.3 



45.9 

 94.5 



17.6 



24.0 



42.3 

 85.5 



15.7 



21.0 



46.1 

 95.7 



18.4 



24.5 



