2(30 



SMITT: RIKSMUSEETS SALMONIDER. 



Undeikiikcns längd i fo iif hutViidets längd */i % 



u » » » incllanhnfvudets längd '•'Iv^ % 



Aniilfenans bas » " " » "/tj % 



Öfverkäksbenens bredd i f» af öfvei-käksbenens läugd Va % 



» » » » underkäkens u »/* % 



Antal gälräfstaggar på endera kroppssidans första gälbäge Sjib 



Medeltal. 











Indalaelfven. 



Vettern. 







3? 



s i 





Pycnocentra. 



Manocentra. 



Min. 



Max. 



Min. 



Max. 



42. G 

 57.9 

 76.6 

 37.9 

 25.4 

 33 



41.0 

 55.2 

 85.0 

 43.6 

 28.7 

 28 



41.7 



56.3 

 69.8 

 36.5 

 24.3 

 32 



41.6 



55.9 

 75.5 

 37.4 

 25.9 

 25 



40.9 



55.1 

 62.9 



31.8 

 21.2 



31 



42. n 

 57.1 

 75.7 

 38.9 

 26.1 

 35 



39.1 

 52.9 

 63.9 

 80.0 

 20.7 

 18 



44.1 



61.2 



83.7 

 43.6 

 29.3 

 29 



I medeltal gäller således äfven för sikarne i Vettern, att de som bära ett mindre 

 antal gälräfstaggar hafva längre framåt belägen ryggfena, större ögon, kortare underkäke, 

 längre analfenbas och bredare öfverkäksben ; men maximi- och minimitalen visa, att dessa 

 karakterer der icke äro genomgående. 



Af dessa Vetterns-sikar äro sju exemplar afbildade på taflorna IV och V i figurerna 

 69 — 75 för att visa den jemna öfvei^gången från den smalnosiga till den brednosade for- 

 men. Endast den förra (iig. 69 = N:r 292 i tabellerna, och fig. 70 = N:r 295) utvecklar 

 sig här till näbbsik {oxyrhynch-iovm); af de öfriga skulle två (fig. 71 = N:r 296 i tabel- 

 lerna, och fig. 72 = 298) hvar på sitt sätt kunna framställas såsom tydliga öfvergångs- 

 former till de mer och mer utprägladt brednosiga (fig. 73 = N:r 299 — Coregonus fera 

 enligt WiDEGRENS bestämning af exemplaret; fig. 74 = N:r 310, och fig. 75 = N:r 311, 

 som har sin närmaste motsvarighet i den brednosiga löfsiken uti Wenern; jfr fig. 66). 

 En jemförelse af dessa figurer med hvarandra torde utan vidare visa ohållbarheten af de 

 tre arter {Coregonus oxyrhynchus, lavaretus och fera), som här skulle vara företrädda. 



Då vi sålunda sett, att ett större antal gälräfstaggar äfven kan förekomma inom 

 den högnosade (hypselorhyncha eller livad vi ofvan kallat fetsik-)gruppen, kunna vi ej heller 

 pä denna grund till arten åtskilja från hvarandra de fja-a exemplar, hvilka våra tabeller under 

 N:r 380 — 383 upptaga från Idefjorden vid Bohuslän. Alla dessa exemplar hafva nemligen 

 nosens höjd större än 15 procent af mellanhufvudets längd, och i vissa punkter, såsom 

 t. ex. i afseende pä öfverkäksbenens längd, står det yngsta, pycnocentra exemplaret till 

 och med framom de äldre i riktningen af den formkedja, som går mot likheten med 

 Tschir uttryckt i reduktionen af nämnda bens relativa längd. 



Oaktadt skillnaden i gälräfstaggarnes antal, synes oss lika litet skäl föreligga att 

 från hvarandra afsöndra former bland exemplaren från Mörkö — , N:r 319 — 322 i tabellerna. 

 Bland de genomgående skillnaderna för dessa märkes visserligen, att ryggfenan har ett 

 mera framskjutet läge hos det pycnocentra exemplaret, N:r 319; men detta förhållande 

 står just i strid, mot hvad vi nyss funnit gälla hos sikarne från Indals-elfven och Vettern. 

 x4.fven bland sikarne från Stockholms skärs^ård och trakten deromkring, N:r 323 — 331 i 

 tabellerna, förekommer samma förhållande, då ett exemplar, N:r 324, har ett större antal 

 gälräfstaggar (34 — 35) och på samma gång lägre (//i, ?» ~ 14.ii) och smalare nos (V*, % 

 = 19..s); men öfvergången till förhållandet i dessa hänseenden hos de öfriga exemplaren 



