K0N6L. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 21. N:0 8. 261 



från samma trakt är tydlig. Häraf tyckes framgå, att antalet gälräfstaggar hos sikarne i 

 hafvet och dess bugter samt större tillllöden liksom i Vettern icke har samma tydliga sam- 

 band med formdifferentieringen som det synes ega i de mindre insjöarne. ' 



Likaså skola vi emellertid finna detta antal hafva ett ganska genomgående samband 

 med nosens form bland de talrika sikar frän Pite-elfs vattenområde, hvilka till allra största 

 delen tillkommit Riksmuseum ur Widegkens efterlemnade samlingar. Widegeen har från 

 detta område urskiljt^) fem arter sik af hvilka dock en (Albasken) såsom för honom »hit- 

 tills okänd», icke kan anses vara företrädd uti de samlingar som stått till hans förfogande; 

 de öfriga fyra skola vi här försöka urskilja. Våra tabeller upptaga tjugu exemplar här- 

 ifi-än under N:r 133 — 152. Ordnas dessa efter gälräfstaggarnes antal, kunna visserligen 

 fyra särskilda former dock säkerligen utan artberättigande urskiljas. Bland dessa nämna 

 vi i första rummet den i Lappland sedan länge under namnet Asp kända formen. Om 

 denna skrifver L. L. L^stadius i Karesuando 1831^): ^^Asp finnes i alla större sjöar, ända 

 till Kilpisjärfvi i Torneå Lappmark. Leker om hösten i strömmar uti Oktober .... Ar 

 alldeles lik siken men skiljer sig på gälen, hvilkens taggar hos Aspen äro långa och 

 fina.» Widegren yttrar om den samma: »^6;^^ (Coregonus sp.?) finnes i några af de 

 mindre Lappmarkssjöarne, såsom Lanker och Wissträsk, men synnerligast i de större 

 Lappmarksvattnen.» Formen har på detta sätt varit länge känd, och då den väl kan för- 

 tjena ett eget namn, har jag dertill föreslagit'): Coregonus aspius. Till denna form höra 

 exemplaren N:r 133 — 138 i våra tabeller och figuren 68 ä taflan IV (= N:r 137 i ta- 

 bellerna). Den är säkrast att igenkänna genom det stora antalet gälräfstaggar, som är 

 större än 41 (= 42 till 50) och den jemförelsevis låga nosen, hvars höjd är mindre än 

 61 (= 50 till 60) procent af dess bredd, hvarjemte minsta kroppshöjden är större än 38 

 (^ 38.7 till 41.7) procent af hufvudets längd. Tyvärr känna vi dock denna form, — 

 såvida den verkligen är skiljd från den nästföljande — , endast uti utvuxna exemplar, 

 med en kroppslängd af 310 till 423 mm., och säkerligen skall den sistnämnda karakteren 

 visa sig betydligt föränderlig med åldern. 



Den andra sikformen från Pite-området, N:r 139 — 141 i våra tabeller, har likaledes 

 ett jemförelsevis stoi-t antal gälräfstaggar, dock mindre än 39 (= 32 till 38), och nosens 

 höjd, som dock ej stiger till 14 procent af mellanhufvudets längd (fjb^ % — 11.6 till 13. s), 

 är större än 61 (= 61.5 till 71. 1) procent af dess bi^edd, dä denna äter är mindre än 

 hos aspen, nemligen mindre än 20 (= 18.8 till 19.-4) procent af mellanhufvudets längd. 

 För öfrigt skiljer sig denna form frän aspen — såväl som från våra öfriga exemplar af 

 sik fi'än Pite-omrädet — genom ryggfenans jemförelsevis långt framskjutna läge ('"/o %^' 

 = 40.7 till 41. fl), genom de jemförelsevis länga bröstfenorna (^la% = 16. 1 till 17. 1), genom 

 den långa analfenbasen ("/« % = 11.7 till 12. 9) och genom det i förhällande till hufvudets 



') Handl. och. Upphjsn. rör. Sveriges fiskerier. I, pag. 42 (Aftryck ur Handl. rör. Landtbruket, 24:de 

 delen). Stockholm, 1866. 



-) Manuskript förvaradt i Riksmuseum. Jfr. äfven P. L.-est.ujius : Fortsättning af Journalen öfver missions- 

 resor i Lappmarken, pag. 59 etc. 



3) Öfvers. Vet.' Akad. Förh. 1882, n:r 8, pag. 38; Great Int. Fish. E.xh. London 1883, Spec. Cat. 

 Sweden. pag. 189. 



^) Häraf bero äfven följande skillnader mot aspen (jfr. tabellerna): 



""!,.% = 84.7—89.7; hos aspen = (87. i)— 93.0 

 Vm Y' = 64.0 — 66.0; hos aspen = 55.7 — 61.2. 



