KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 21. N:0 8. 



263 



KroppsJängilen uttryckt i millimeter „ .,.0^= a 



Antal gälräfstaggar pä endera kroppssidans första gälbäge Spbi 



Änalfenans bas i procent af mellanhufvudets längd _ '^!'b2% 



Minsta kroppshöjden i procent af hufvudets längd «/ö % 



N:r 142-149. 



N:r 150—152. 



Min. 



Mk. 



Min. 



Max. 



235 

 19 

 72.9 

 34.0 



388 

 28 

 84. G 

 40.2 



170 



17 



65.4 



31.4 



192 

 19 



71.4 



33.8 



Med bortseende frän denna skillnad uti gälräfstaggar nes antal kan man deremot, 

 enligt skillnaden uti nosens höjd, bland de mera utvuxna urskilja tvä former, af livilka 

 den ena (N:r 144, 146 ocli 148 i tabellerna), antagligen motsvarar Widegrens Coregonus fera, 

 med högre nos {fjb % = 11. o till 11. g, hos de öfriga = lO.o till lO.c; //i, % = 15.2, hos de 

 öfriga = 12.8 till 14.3; fje % -= 77.8 till 87.5, hos de öfriga = 66.2 till 71./,) och i allmänhet 

 längi'e samt smalare öfverkäksben (''/t % = 65.5 till 70.8, hos de öfriga = 60.0 till 64.5; 

 '■4 % = 35.0 till 36.8, hos de öfriga [utom N:r 142] = 37.5 till 40.()); men N:r 142 bildar 

 en tydlig öfvergångsform, sädan vi äfven bland de mindre utvuxna finna uti N:r 151 och 

 152. Att skarpt fasthålla gränsen mellan dessa båda former (Widegrens Coregonus fera 

 och Cor. Lavaretus) skulle lika litet här som i ft-äga om Vetterns-exemplaren låta sig göra. 



Hvad denna skillnad i nosens form betyder, framgår för öfrigt tydligare genom en 

 jemförelse mellan de yngsta sikar från Pite-området, hvilka vi här betraktat (N:r 150 — 152, 

 med en ki-oppslängd af 170 till 192 mm.) och de ännu yngre .sikar från Enare-träsk, som 

 i våra tabeller upptagas under N:r 397 — 403, med en kroppslängd af 43 till 144 mm. 

 I enlighet med skillnaden uti kroppslängden gå de flesta karakterer jemnt och tydligt 

 öfver från Enare-siken till Pite-siken; men i dessa åldersförändrino;ar finna vi några esfen- 

 domligheter, som på ett upplysande sätt beteckna förbållandet mellan nämnda sikar. 

 Öfverkäksbenens längd i procent af underkäkens längd (''4 %) stiger med åldern hos båda; 

 men denna föränderlighet går, trots deras olika ålder, inom gränserna af nästan samma 

 minimi- och maximital, nemligen för Enare-siken från 6O.0 till 69.1, för Pite-siken från 

 60.0 till 68.8, oaktadt, enligt regeln för en sädan åldersförändring, den senare bort börja, 

 der den förra slutat. Änalfenans bas i förhållande till mellanhufvudets längd ("/jj har 

 likaledes med åldern stigande procenttal; men hos Enare-siken stiga dessa tal långt hastigare 

 än hos Pite-siken, då de vid en kroppslängd af 91 till 144 mm. hos den förre gä fi^ån 

 69.0 till 76.2, vid en kroppslängd af 170 till 192 mm. hos den senare deremot gå fi'ån 

 65.4 till 71. i. Mest anmärkningsvärdt är språnget i den relativa minskningen af nosens 

 bredd i föi'hållande till mellanhufvudets längd (Vjj)- Här sjunka procenttalen hos de små 

 sikarne i Enare-träsk från 28.7 till 23.7. Hos de minsta Pite-sikarne går vexlingen visser- 

 ligen ojemnt, att döma efter de föreliggande exemplaren, men proportionstalen (^j^ %) äro 

 der ej högre än mellan I8.5 och 21.4. Detta visar sig också i formeln för förhållandet 

 mellan nosens bredd och dess höjd {fje % hos Enare-siken = 40.0 till 56.0, hos de ifråga- 

 varande Pite-sikarne = 64.0 — 80. 0), som skulle lemna en säker karakter till skillnad mellan 

 dessa sikar, om ej ålder.sförändringarne här tydligen utöfvade ett så stort inflytande. Och 

 om vi söka medeltalen för sistnämnda förhållande såväl hos dessa manocentra Enare-sikar 



