264 



smitt: lilKSMUSEETS SALMONIDEK. 



som hos de yngsta ocli de äldre inanoceiitra Pite-sikarne, finna vi åldersskillnaden på. 

 följande sätt fortsatt: 



fU% 



N;r397-403. 



N:r 150-152. 



N:r 142-149: 



45. G 



70,1 



73.4 



Äfven i dessa Lapplands-sikar finna vi således den väsentligaste skillnaden vara 

 uttryckt uti sambandet mellan gälräfstaggarnes antal och nosens höjd. De båda former, 

 som i de sydligare insjöarne uti Sverige bära namnen bläsik och fetsik, företrädas äfven 

 i Lapplands insjöar, der de först af L. L. L^stadius urskiljdes efter de af befolkningen 

 gifna namnen Asp och Sik samt bestämdes genom de karakterer, som sedermera befunnits 

 vara de verkligen gällande. 



Om vi nu med detta förhållande mellan sikarne i Lapplands insjöar jemföra mot- 

 svarande förhällande i Venern, skola vi der, — liksom i Vettern, Östersjön och Idefjorden, 

 finna det nämnda sambandet på det sätt upplöst, att äfven pycnocentra sikar kunna vara 

 hypselorhyncha; men vi skola tillika finna en ännu större rikedom af urskiljbara former. 

 Ej mindre än sju sådana kunna nemligen med ledning af ofvan angifna grunder urskiljas 

 bland de vid Riksmuseum tillgängliga exemplaren af Venerns-sik, utaf hvilka 42 st. äro 

 i våra tabeller upptagna under N:r 250 till 29L 



Från de öfriga måste vi först afskilja två former, hvilka sakna sin motsvarighet 

 bland samlingarne från öfriga lokaler. Båda (N:r 287 till och med 291 i tabellerna) ut- 

 märka sig genom en synnerligen bred nos (Vj, % > 26) och särdeles långa öfverkäksben 

 (*/i 96 =- 31). Båda tillhöra visserligen den högnosade gruppen; men den ena (N:r 289 — 

 291 i tabellerna) har ett större antal gälräfstaggar (27—33) och i samband dermed be- 

 tydligt längre underkäke (''/t % < 76). Figurerna 66 och 67 ä Taflan IV upplysa för 

 öfrigt lättast och hastigast, huru de båda formerna i det yttre förhålla sig till hvarandra. 

 Såvidt af Lloyds^) och Gunthers^) beskrifningar kan utrönas, har den förstnämnda formen 

 på senare tider erhållit namnet Coregonus maxillaris, oaktadt den väl utan fara skulle 

 kunnat bibehålla den af Bloch gifna benämningen Marcena^), den andra är den starkast 

 utvecklade näbbsikformen och må väl derföre kunna bära namnet Cor. oxyrhynchus 

 (Gesn., Lin.). 



Bland de öfriga Venerns-sikarne äro tre former utprägladt pycnocentra, med gälräfs- 

 taggarnes antal högre än 30; och två utaf dessa former äro tillika tapinorhyncha (N:r 

 250 till och med 254 i våra tabeller), med nosens höjd mindre än 15 procent af mellan- 

 hufvudets längd. Två utaf dessa exemplar hafva dessutom nosens höjd mindre än 58 

 procent af dess bredd och öfverensstämma häruti med Ringsjöns sik, hvilken af Valen- 

 ciENNES fått namnet Coregonus Nilssonii; tre exemplar deremot (N:r 252 till 254 i ta- 

 bellerna) hafva nosens höjd större än 63 procent af dess bredd, och för denna form har 



') Anteckningar under ett tjuguårigt vistande i Skandinavien, I, pag. 62. 



-) Cat. Brit. Mus., Fish., VI, pag. 189. 



■'*) »Der abgestumpfte und vorii breite Oberkiefer» : Bloch : Naturgeschichte der Fische Deiitschlands, I, 



pag. 172, passar väl svårligen bättre på någon annan sikform. 



