KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 21. N:0 8. 267 



längder och mellersta stjei'tfenstrålarnes längd i föi-hållande till kroppslängden (jfr. */o, V"» 

 "/a) de största och postabdominallängden i samma förhållande (jfr. Va) och i förhållande 

 till ryggfenans afstånd från nosen (jfr. Vm) den minsta, tvärt emot regeln för åldersför- 

 ändringarne. Likaså nosens bredd och öfverkäksbenens samt underkäkens längd i för- 

 hållande till hufvudets längd ("/i, ''/j och V*) och de båda förstnämnda i förhållande till 

 mellanhufvudets längd (Vé^ och VO de största men minsta kroppshöjden i förhållande både 

 till hufvudets och mellanhufvudets längd ("/j och "/O samt analfenans bas i förhållande till 

 sistnämnda längd (''/j,) de minsta, i strid mot nämnda i-egel. De för dessa båda former 

 i medeltal framträdande gemensamma karakterer, hvilka deremot äro att förklara genom 

 en starkare utveckling af åldersförändringarne äro följande: rj^ggfenans läge ("V")» pra^ab- 

 dominallängdens storlek ('/"), bukfenornas läge ('"/o), analfenans höjd i^ja) och förhållandet 

 mellan käkarnes längd (''//t). Så länge vi nu känna dessa former endast i utvuxna eller 

 till och med förvuxna exemplar, synes det mig naturligast att förklara dem såsom ab- 

 normiteter eller ock, hvad måhända troligare är, såsom äterslag i utvecklingen, sådana 

 vi förut funnit på flera ställen i denna undersökning af lax-familjen. Härvid är ock att 

 märka, att skillnaderna dem emellan endast äro uttryck för det vanliga sambandet mellan 

 antalet gälräfstaggar och öfi'iga karakterer, så att maxillaris har sin motsvarighet uti de 

 yngre åldersskedena hos lavaretus pycnocentnis och oxyrhynchus sin motsvarighet hos den 

 manocentra lavaretus. 



Den starka förlängningen af nosen är, såsom redan Nilsson anmärkt^), ingalunda 

 egendomlig för oxyrhynchus utan förekommer i de mest olika utvecklingsgrader hos alla 

 lavaret-foYYaQr'^), oftast såsom ett könsmärke, dock ej uteslutande, för de äldre hannarne, 

 och motsvarar tydligen nosens förlängning hos laxarne, ehuru underkäksspetsen hos dem 

 tager öfvei"handen dervid; och lika litet som man hos laxarne kunnat grunda någon art- 

 bestämning pä detta förhållande, lika litet är det möjligt hos dessa sikar. Medeltalet för 

 nosens längd (^i/j) är också störst hos Lavaretus microps, och huru näbbsikformen utvecklar 

 sig hos den typiska lavaretus, visar fig. 85 å Tafl. V). 



Att jag här urskiljt lavaretus viicrops såsom en särskild form, beror derpå att lik- 

 nande former på andi^a ställen förekomma äfven uti yngre åldersskeden; men att karak- 

 tererna såsom sådana endast äro uttryck för en högre utveckling af åldersförändringarne 

 i afseende på ögonens under tilltagande ålder aftagande relativa storlek och nosens under 

 samma förhållande tilltagande längd, visar sig tydligast här, då alla ?7izcro23s-exemplaren 

 äro större än de utaf den typiska lavaretus. 



Enligt ofvanstående medeltalstabell skulle man emellertid endast uti tre punkter 

 kunna vänta att finna genomgående karakterer i samband med ett olika antal gälräfs- 

 tafofar, nemliffen uti länorderna af rvfffffenans och analfenans baser i dessas förhållande 

 till kroppslängden (" „ och "/„) samt i öfverkäksbenens form (Va)- De förra äro hos de 

 manocentra formerna i medeltal kortare ("/« % -= 11 och "ja % -= lO.s), hos de pycnocentra 

 längre; och öfverkäksbenens form är hos de manocentra i medeltal bredare ('//< % ^ 39), 

 hos de pycnocentra smalare ('7/. % -= 39). Men en blick på de särskilda procenttalen i 

 mått-tabellerna visar lätt, att dessa karakterer ingalunda äro genomgående. Och resultatet 



') Skand. Fauna, Fiskarne, pas:. 453. 



-) Den förekommer äfven hos de sraä Zararei-exemplaven frän Enare-träsk, se fig. 89 ä Taflan V. 



