268 SMITT: KIKSMUSEETS SALMONIDER. 



blifver, att eii indelning af Venerns sikar uteslutande grundad pä gälräfstaggarnes olika 

 antal skulle vara artificiel, då den ej åtföljes af andra karakterer. En naturligare indel- 

 ningsgrund lemnas visserligen af nosens olika höjd ; men ofvanstående medeltals-tabell visar, 

 Imru jenint procenttalen stiga för denna höjd i förhällande till bäde hufvudets och mellan- 

 hufvudets längd {fjb och //jj uti den ordning, i hvilken vi anföx-t de särskilda formerna, 

 hvarföre ock gränsernas bestämning kan vara mer eller mindre godtycklig. Dock visar 

 sig, att om man bortser från oxyrhynchus och maxillaris, befinnas de öfriga former, hvilka 

 vi kallat hypselorhyncha, jemte sin högre nos hafva i medeltal följande gemensamma 

 karakterer till skillnad från de tapinorhyncha: deras mellanhufvud är mindre (jfr. Vo)» 

 deras ryggfena högre ("/a) deras stjertfena är kortare (7«). deras interorbitalbredd mindre 

 (s/b) och deras öfverkäksben äro längre (''/j) och bredare (V/,). Emellertid äro icke heller 

 dessa karakterer genomgående, — längre än till medeltalen. 



I Venern hafva vi således kunnat igenkänna samma två typer af egentliga sikar, 

 som i de mindre insjöarne i Sverige af befolkningen ui'skiljas under benämningarne blåsik 

 och fetsik, — och i Venern tyckas dessa namn motsvaras af löfsik och gråsik (näbbsik) — , 

 men de blanda sig här tydligen med hvarandra och ernå en kroppsstorlek, hvars mot- 

 stycke vi endast funnit i hafvet, Vettern och de största Lappmarkssjöarne. Att de till 

 namnet äfven sammanblandas af befolkningen, se vi af N:r 254 och 278 i tabellerna, 

 hvilka äro fullkomligt lika stora och till det yttre särdeles lika hvarandra. De hafva också 

 till Riksmuseum inkommit tillsamman och under samma benämning; men jemför man deras 

 antal gälräfstaggar och särskilda procenttal i tabellerna, skall man finna skillnader dem 

 emellan — ehuru ej särdeles starkt utpräglade — i alla de hänseenden, som karakterisera 

 den typiska skillnaden mellan blåsik och fetsik; och dessa skillnader följa på ett noggrannt 

 sätt de regler, vi eljest härvid funnit gällande. 



Af det föregående bör vara klart, att hvarken gälräfstaggarnes antal eller nosens 

 form såsom enstaka karakterer kunna vara tillräckliga att uttrycka verklig artskillnad 

 bland sikarne, såvida genomgående karakterer för sådant ändamål erfordras; men i sin 

 förening äro de särdeles lämpliga uttryck för förhållandet emellan de olika former, som 

 bero dels af lokalen — , då blåsikstypen företrädesvis tillhör färskvattnen och särskildt de 

 mindre insjöarne, medan fetsiktypen når sin högsta utveckling i hafvet och dess större 

 tillflöden samt de större insjöarne — , dels af deras ställning i hela den egentliga sik- 

 typens gemensamma utvecklingskedja. På denna grund har jag i den systematiska fram- 

 ställningen urskiljt de båda ofvannämnda formgrupperna: Coregonus Wartvianni^): — 

 blåsiks-, asp-, grönsiks- eller löfsiks-gruppen — ; och Coregonus lavaretus^), som bär de 

 svenska namnen: fetsik, bottensik, gråsik, storsik, näbbsik och möjligen ännu en del andra 

 namn. Den förstnämnda gruppen innehåller de tapinorhyncha formerna, med nosens höjd 

 mindi-e än 15 procent af mellanhufvudets lilngd {f/b, % < 15), hvilka i allmänhet ock äro 

 pycnocentra, med gälräfstaggarnes antal större än 30 {Spb =- 30); den sistnämnda gruppen 

 är hypselorhynch (f/b^ 94 > 15) och i allmänhet manocenter. 



') Bloch: Naturg. der Fische Deutschlands III, pag. 161, tab. 105. 



-) Lin. Si/st. Nat, ed. X, pag. 310; Bloch, 1. c. I, pag. 163; Gunthek; Brit. Mus. Cat., Fish , 

 VI, pag. 178. 



