270 smitt: riksmuseets salmonider. 



dcrmcd skall afses bestämd begränsning mellan formerna, hvarhelst och i hvilket utveck- 

 lingsskede de än förekomma, framgår af de i detta hänseende särdeles beaktansvärda blå- 

 sikar ur WiDEGRENS Samlingar från Helga- och Bergunda-sjöar (vid Vexiö) i Småland, 

 hvilka äro i våra tabeller upptagna under N:r 210 — 215. 



Dessa blåsikar lemna i de flesta hänseenden en upplysande bild af de åldersför- 

 ändringar, hvilka de egentliga sikarne i formseriens mindre försigkomna utvecklingsskeden 

 genomgår, och särskildt visa de, huru minsta kroppshöjden, den för bolmeniensis mest 

 utmärkande karakteren (se "la %, ''Ib % och "/jj %) under tilltagande ålder stiger till likhet med 

 den typiska Cor. Nilssonii. Och i sjön Asnen ^), en större sjö och närmare vattenområdets 

 utflöde, är Nilssonii-i:y^exi utvecklad vid mindi-e kroppslängd än i de båda nämnda sjö- 

 arne, som tillhöra samma vattenområde men äro mindre och ligga längre upp frän ut- 

 flödet i Östersjön. Här synes således, att Cor. bolmeniensis egentligen är att betrakta 

 såsom ett ungdomsstadium till Cor. Nilssonii, hvilket dock på andra ställen (t. ex. i 

 Bolmen) kan bibehålla sig såsom en särskild form. Så uppstå formskillnader, och sådan 

 lär väl ock den allmännaste grunden vara för artskillnadernas uppkomst, hvarvid så- 

 ledes det vigtigaste momentet utgöres af utvecklingen, med eller utan den utilitets- 

 princip, som så skarpt men oftast, om ej alltid, obevislig framhålles i det »naturliga 

 urvalet». 



»Den bästa och största sik fäs från Nordmaling»: säger Gisler"), och af denna sort 

 är ett exemplar, N:r 361, upptaget i våra tabeller. Det öfverensstämmer i de flesta hän- 

 seenden med Angermanelfvens sik men har ett mindre antal eälräfstaogar och i enlighet 

 dermed en kortare underkäke ('7'ij 96 >- 53. :i). Dess hufvud är ock större: — hufvudets 

 längd, liksom hos de typiska lavaret-formerna, större än 18 procent af kroppslängden — ; 

 hvarföre jag provisoriskt ^) afskiljt detta och liknande exemplar under benämningen microps, 

 hvilken eljest äfven skulle tillkomma de flesta Angermanelfvens sikar, dem jag deremot 

 benämnt microcephahis. Förhållandet är nemligen att bland Östersjöns och de större 

 elfvarnes, liksom bland Idefjordens sikar och i sjön Refsunden i Jemtland samt i Venern 

 och måhända äfven i Vettern förekommer en höo^re utvecklina: af den ålderskarakter, som 

 ligger uttryckt i hufvudets och ögonens relativa förminskning, hvilken gifver dylika sikar 

 ett karakteristiskt utseende; och i förenins^ dermed att dessa sikar hafva ett högre eko- 

 nomiskt värde må de nämnda egendomligheterna väl vara förtjenta af särskilda namn. 



Från Dalelfven (N:r 332 och 333 i mått-tabellerna), från Torne-elf (N:r 371 och 

 372 i tabellerna) och från Ladoga (N:r 379) har Riksmuseum erhållit pycnocentra exem- 

 plar af nämnda niicr o i) s-form; och om man jemför N:r 371 och 372 med öfriga exem- 

 plaren frän Torneä N:r 373 — 377), hvilka äro manocentra, skall man finna, att den van- 

 liga regeln för sambandet mellan gälräfstaggarnes antal och nosens form gäller äfven här. 

 De o'enomgående skillnaderna äro följande: 



') Jfr N:r 216 och 217 i mått-tabelleniEi. 



2) Vet. Akad. Handl. 1753, Juli-Sept., paff. 209. 



3) Öfvers. Vet. Akad. Förh, 1882, N:r s"^ pag. 38. Great Int. Fish. Exh. London 1883, Spec. Cat. 

 Sweden, pag. 191. 



