272 smitt: riksmuseets salmonider. 



andra former: se t. ex. fig. 91 ä Taflan V, en ung lavaretus från Ai-kangel, och Wide- 

 grens fig. af Cor. megalops^), hvai^före den svårligen kan angifvas såsom artsmärke. 

 Dei'emot sammanfalla hos denna form två karakterer, hvilka hvar på sitt sätt utmärka 

 höjdpunkten af lavaret-SQViens formutveckling, nemligen dels undei-käkens relativa för- 

 kortning, dels stjertfenrotens och hela kroppsformens förhöjning. Uttrycket härför ligger 

 i den ofvan angifna karakteren, att underkäkens längd är mindre än stjertfenrotens höjd: 

 — i tabellerna uttryckt genom ^jb %^^jb % och "/^^a ^ V*2 %\ — och mindre än 40 pro- 

 cent af hufvudets eller 54 procent af mellanhufvudets längd. Emellertid är äfven denna 

 gräns sä till vida artificielt bestämd, som mången gång skillnaden på ömse sidor, från 

 både det typiska lavaret- och polcur-hhWai, närmar sig likheten^). Då vi dessutom se, 

 att N:r 419 i tabellerna (= fig. 95 å Taflan VI) är tagen i Jenisej tillsamman med N:r 

 418, som är en typisk lavaretus, och formerna således lefva blandade med hvarandra, liksom 

 ofta blåsik med fetsik i våra insjöar, är artskillnadens värde äfven här särdeles tvifvelaktigt. 



Inom ^joZcitr-formens föränderlighetsområde förekommer emellertid äfven en annan 

 reduktion, som likaledes utmärker en högre grad af formseriens utveckling och hvilken 

 jag derföre velat särskildt utmärka genom ett eget namn: brachymystax^). Vi hafva sett 

 den antydd i det föregående, då t. ex. hos Jockmock-sikarne ett mindre antal gälräfstaggar 

 åtföljdes af kortare öfverkäksben. Här förenar sig dessa båda karakterer ännu starkare 

 uttryckta, då hos hr acliy mystax gälräfstaggarnes antal sällan på någondera kroppssidan 

 uppnår talet 20 och öfverkäksbenens längd är mindre än 36 procent af mellanhufvudets 

 längd (Vi, ?é < 36 i tabellerna) och vanligen också mindre än 25 procent af hela hufvudets 

 längd (Vi % '-= 25; se N:r 428 till och med 433 i tabellerna). Ett i detta hänseende sär- 

 deles utprägladt exemplar, N:r 432 i tabellerna, är i bild återgifvet uti figuren 99 å Taflan 

 VI; N:r 433 (= fig. 100 å samma Tafla) visar öfvergången till den egentliga j*o/cur, sådan 

 denne ter sig t. ex. uti figuren 95, som föreställer N;r 419 i tabellerna. 



Liksom Sibirien hyser denna högsta utveckling af Zauarei-gruppens formserie, i den 

 riktning, för hvilken vi uti det föregående redogjort, så hyser det äfven densammas mot- 

 sats. Ryssarnes Muksun. Ursprungligen*) var Pallas af den åsigt, att denna form®) var 

 en varietet af Coregonus lavaretus; och deri hade han utan tvifvel träffat det mest na- 

 turliga förhållandet, ty mellan muksun och lavaretus föreligga i grunden inga andra skill- 

 nader än ett hos den förstnämnda särdeles starkt framträdande af de egendomligheter, 

 som skilja blåsik från fetsik. Gälräfstaggarnes antal är hos muksun störst inom lavaret- 

 gruppen, icke mindre än 53, åtminstone på endera kroppssidan, och underkäken är i 

 medeltal längst; men endast den förstnämnda karakteren är fullt genomgående, ty i under- 

 käkens såväl som i öfverkäksbenens stora läno-der och nosens stora bredd öfverensstämmer 

 muksun med de förvuxna löfsikarne och näbbsikarne i Venern {maxillaris och oxyrhyn- 

 chus), till hvilken jemförelse jag äfven vill lägga en hänvisning till dessa tre formers likhet 



1) Öfvers. Vet. Akad. Förh. 1862, Tafl. XI, fig-. 15. 



-) N:r 424 i tabellerna har underkäkens längd lika med stjertfenrotens höjd. 



3) Öfvers. Vet. Akad. Förh. 1882, N:r 8, pag. 39; Great lut. Fish. Exh. London 1883, Spec. Cat. 

 Sweden, pag. 192. 



*) Russische Reise, III, pag. 705. 



5) Salmo Muksun, Pall.; Zoogr. Ross. As., III, pag. 398. 



