280 yMiTT: riksmuseets salmonidek. 



bland de i tabellerna upptagna exein])laren af de typiska formerna Nilssonii, Wartmanni, 

 samt Lavaretus och i närstående tabell A sammanstilllt de Vjeräknade medeltalen för de 

 särskilda formförhällandeiia, hvarvid dock är att anmärka, att endast af lavaretus inne- 

 sluter Riksmusei samling exemplar utaf den första åldersklassen, med kroppslängden mindre 

 än 100 mm. Likaså har jag här sammanställt medeltalen för samtliga hannar och för 

 honorna af de flesta formerna, hvarvid dock åldersskillnaden, att döma efter kroppslängden, 

 för de olika könen hos flertalet af dessa former i medeltal blifvit betydligt olika, hvarföre 

 ock medeltalen för de särskilda formförhållandena i denna del af tabellen endast med sär- 

 skild hänsyn till åldersskillnaderna kunna bedömas. Så t. ex. är åldersskillnaden mellan 

 de båda könen af Bolmeniensis, Wartmanni pycnocentrus och Microps pycnocentrus så stor, 

 att der könsskillnaden hos dessa tyckes gå i motsatt riktning mot det eljest gällande för- 

 hållandet, kan en sådan stridighet i mänga fall upphäfvas af den rådande åldersförändringen; 

 och der könsskillnaden tyckes vara den samma, fordrar denna likhet för sitt erkännande, 

 att ej åldersförändringen tydligen skulle hafva omvändt förhållandet, om det ena könet 

 hunnit samma tillväxt som det andra. Med dessa anmärkningar lemnar tabellen A föl- 

 jande resultat vid jemförelse med medeltalstabellen å sidd. 274 och 275. 



1. Antalet gälräfstaggar ökas i allmänhet med åldern. Den karakter, som i detta 

 hänseende utmärker Äspius och Muksun, är således en stegring af denna åldersförändring. 

 Formseriens riktning från blåsiks- till fetsikstypen är deremot i detta hänseende stridande 

 mot åldersfbrändrino-arnes och måste således antagas hafva en annan förklaringSCTund. Hvilken 



o o Ge 



denna är, känna vi visserligen icke; blott att den varit af genomgripande art och jem- 

 förelsevis ursprunglig, synes framgå, deraf att den häraf hemtade karakteren i de flesta 

 fall är förenad med åtskilliga andra. Ofvan har jag emellertid på anförda grunder vågat 

 framkasta den förraodan, att densamma stått i samband med förändrade lefnadsförhållan- 

 den (måhända ock med förändrad diet) då de i hafvet och de större insjöarne, med dessas 

 renare vatten, lefvande formerna fått sina gälräfstaggars antal reduceradt, och att en sådan 

 reduktion måhända äfven under individernas utveckling kan försiggå; dock saknas omedel- 

 bara iakttagelser till stöd för denna förmodan. De manocentra formerna, med gälräfs- 

 taggarnes antal lägre än 30, kunna derföre visserligen i systemet motsättas de pycnocentra 

 formerna, med ett större antal gälräfstaggar; men öfvergången dem emellan hafva vi sett 

 påtaglig, och blott i ytterligheterna kan karakteren anväiidas. Reduktionen i formserien 

 sker också gradvis; men polcur, brachymystax och nasus stå skarpast afskiljda från de öfriga. 



2. Antalet fjäll i sidolinien ökas likaså med åldern; och nasus har i medeltal det 

 största antalet. 



o. Hufvudets längd i förhållande till la'oppslängden (*/<,) minskas med tilltagande 

 ålder och är hos nasus, brachymystax och microcephalus minst. Hannarne hafva i medeltal 

 mindre hufvud än honorna, utom hos Microps pycnocentrus. 



4. Mellanhufvudets längd i förhållande till kroppslängden (^a/n) minskas med till- 

 tagande ålder. Formserien och könsskillnaden förhålla sig så som i föregående punkt. 



5. Ryggfenans afstånd från nosen i procent af kroppslängden ('"/« %) ökas med 

 åldern, men hannarne hafva detta afstånd i medeltal mindre än honorna. Formseriens 

 båda slutpunkter kunna således dels visa återslag mot ungdomsskedena, dels vara skarpare 

 utpräglade han-karakterer. 



