284 smitt: riksmuseets salmonidkr. 



36. Nosens höjd i procent af dess ])redd {fje %) och af öfverkäksbenens lilngd {fjh%) 

 ökas likaledes med Åldern utom hos Nilssonii ?. Ilannarne hafva i allmänhet mindre me- 

 deltal ;in honorna, utom hos Polcur. 



37. Interorbitalbredden i procent af hufvudets längd {"/t, %) och af mellanhufvudets 

 längd (ff/ij %) ökas med åldern, och i formserien hafva Ndsus och Polcur de högsta medel- 

 talen. Hannarne hafva större medeltal än honorna, utom i det förstnämnda förhållandet 

 hos Lavaretus pycno centrus och i det sistnämnda förhallandet måhända hos Brachyviystax. 



38. Öfverkäksbenens längd i procent af hufvudets längd (V* %), af mellanhufvudets 

 längd (Vtj %) och af raidtelhufvudets längd (''/é, %) minskas i allmänhet med tilltagande 

 ålder; undantag göra dock hannarne af Wartnnanni och honorna af Nilssonii samt, i det 

 sistnänitida förhållandet, de äldre åldrarne af Lavaretus (f. I formserien hafva Nasus och 

 Brachymystax de minsta medeltalen; och ojenmheten i åldersförändringarne motsvaras af 

 de höga medeltalen hos Maxillaris och Muksim. I de båda förstnämnda förhållandena 

 hafva hannarne större medeltal än honorna hos bläsikarne, utom hos Wartmanni mano- 

 centrus, men mindre medeltal än honorna hos fetsikarne, utom hos Lavaretus pycno- 

 centrus. 



39. Öfverkäksbenens bredd i procent af deras längd ('//t %) och af underkäkens längd 

 (V-t %) ökas med åldern; och i formserien har Nasus (till dels följd ai Polcur och Brachy- 

 mystax) de ojemnförligt största medeltalen. 



40. Undei-käkens längd i procent af hufvudets längd (^/j %), af midtelhufvudets 

 längd ('"/é| %) och af mellanhufvudets längd (^/i. %) minskas med tilltagande ålder; och i 

 formserien hafva Nasus, Brachymystax och Polcur de minsta medeltalen. Hannarne hafva 

 hos blåsikarne större medeltal än honorna, utom hos Wartmanni manocentrus, men hos 

 fetsikarne mindre medeltal än honorna, utom, i de båda sistnämnda förhållandena, hos 

 Lavaretus pycnocentrus. 



Såsom jag ofvan nämnt, är det nu visserligen sant, att vi hvarken känna Muksun 

 eller Maxillaris eller Tschir i deras ungdomsskeden; och derförutom kan slutomdömet om 

 deras förhållande till de öfriga formerna ej med säkerhet uttalas. Emellertid hänvisa 

 tydligen de allra flesta utaf de nu pröfvade karaktererna på ett utvecklingsförhållande med 

 genetiskt samband mellan här anförda egentliga sikar. Att jag bibehållit Tschir såsom 

 särskild art, har endast skett för att framhålla det stora språng i utvecklingskedjan, som 

 från de öfriga skiljer denna form, sådan vi ännu känna densamma. Att denna lucka skall 

 fyllas af fullständigare undersökningsmaterial, S3'nes mig dock mera än sannolikt. 



Till de ofvan anförda skäl, hvilka förhindrat oss att erkänna det olika antalet gäl- 

 räfstaggar såsom tillräcklig grund för artskillnad, fogar sig här ett nytt, hemtadt frän de 

 anförda könsskillnaderna, då det blifver mera än sannolikt, att de pycnocentra och mano- 

 centra formerna befrukta hvarandra äfven i naturlig lek. Då vi nemligen sett, att i flera 

 förhållanden gäller en regel för könsskillnaden hos de tapinorhyncha formerna (blåsikarne) 

 och en annan hos de hypsilorhyncha (fetsikarne), och då i allmänhet de förstnämnda äro 

 pycnocentra, de sistnämnda manocentra, synes väl hybridisering vara den antagligaste 

 förklarinffSffrunden för de mot dessa reg-ler anförda undantag, hvilka bildas af de ta- 

 pinorhyncha och tillika manocentra eller af de hypsilorhyncha och tillika pycnocentra 

 formerna. 



