^ 



KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 21. N:0 8. 289 



af arternas och de mindre beständiga formernas förhållande till hvarandra. Tydligast 

 finner denna åsigt sin bekräftelse hos Norsar och Rödingar. Hos dessa hafva vi funnit 

 en art: — Osmerus dentex bland norsarne — , och en form: — Salmo alpinus bland rödin- 

 garne — , som i de flesta hänseenden företrädt ungdomsskeden, i motsättning mot en 

 art: — Osmerus spirinchus bland norsarne — , och en form: — Salmo stagnalis bland 

 rödingarne — , som företrädt hon-karaktererna samt en annan art: — Osmerus eperlanus 

 bland norsarne, och en form: — Salmo salvelinus bland rödingarne — , som företrädt 

 han-karaktererna i deras starkaste utveckling. Afven i geografiskt hänseende äro dessa 

 arter och former åtskilda; och den egendomligheten visade sig här, att de arktiska lo- 

 kalerna medfört en starkare utveckling af hon-karaktererna såväl hos de nämnda som hos 

 Mallotus arcticus och Thymallus arcticus. Hos norsar, loddor, barrar, siklöjor, (se Core- 

 gonus albula i jemförelse med Cor. vimba), sikar (se blåsikar i jemförelse med fetsikar) 

 och Stilla-hafs-laxar (se Salmo tschaioytscha i jemförelse med S. nerka och S. tschawytschi- 

 forrais i jemförelse med S. gorbuscha) hafva vi sett hon-karaktererna stå närmast ung- 

 domsskedena, hvaremot hos våra Atlanter-laxar (se Salmo trutta i jemförelse med S. salar) 

 förhållandet visat sig vara motsatt, då blanklaxarne företräda hon-karaktererna, på samma 

 gång som de bära den längst framskridna utvecklingens prägel. Orsaken till denna olikhet 

 i könskarakterernas sätt att framtrtida uti form-(ai't-)skillnaderna kunna vi visserligen ej 

 på annat sätt angifva än genom att hänvisa dertill, att för alla de slägten, hos hvilka 

 hon-karaktererna på samma gång företräda ungdomsskeden och utmärka de arktiska for- 

 merna, tyckes detta väl antagligast häntyda på ett mera omedelbart arktiskt ursprung; 

 men denna osäkerhet om orsaken förtager ej giltigheten af den sats, att könsskillnaderna 

 utöfva inflytande vid formskillnadernas uppkomst, hvilket deremot bestyrkes af den om- 

 ständighet, särskildt märkbar hos våra laxar, att der könsmognad af en eller annan orsak 

 försenas eller förhindras, yttrar sig sådant äfven i den yttre kroppsformen och just genom 

 de karakterer som eljest utmärka de mest beständiga formskillnader: — sådana visade sig 

 oklorna både i Östersjön och Venern samt silfverlaxarne i Vettern, men måhända tydligast 

 (pag. 91 etc. ofvan) de anförda Hvita-hafs-laxarne. Denna samma inverkan utöfvas, såsom 

 vi hafva sett hos laxarne, naturligen äfven af hybridisering (pag. 83 ofvan), hvilken följ- 

 aktligen är att i detta hänseende likställa med de orsaker till formskillnads framträdande, 

 hvilka kunna ligga deri att den ena arten lefver sitt lif under förhållanden, som äro mera 

 normala för den andra arten. Såsom de tydligaste bevis på de lokala (geografiska) för- 

 hållandenas inverkan på formen till alstrande af artkarakterer hafva vi slutligen anfört 

 det stora språnget i åldersförändringar, som i de flesta hänseenden inträffar hos laxarne 

 efter forell-åldern, då, så att säga, ett nytt lif för laxarne börjar. Särskildt vill jag erinra 

 om den stora förändring, som vid denna ålder inträder i afseende på analfenans höjd 

 (pag. 65 ofvan) både hos Salmo trutta och S. salar men ojemförligt stöi^re hos den sist- 

 nämnda. Denna förändring har här tydligen åstadkommit en nästan genomgående art- 

 karakter {x 5 y). 



De tre faktoi^er vi sålunda anfört såsom orsaker till arternas uppkomst: — utveck- 

 ling, könsskillnad och geografisk (lokal) åtskillnad — , kunna visserligen knappast tänkas 

 enstaka verksamma: städse måste naturligen deras inflytande hafva vai'it gemensamt, allt- 

 sedan könsskillnad uppstått och de lokala förhållandena på jorden blifvit olika och vexlandc; 



K. Vet. Akad. Hftndl. Bd 21. N:o 8. 37 



