COLEOPTERA FRÅN ISHAFSÖAR. 



I. 



För att tillbörligen kunna uppskatta betydelsen och värdet af de strån, som af 

 expeditionen 1875 i entomologiskt afseende, utom upptäckten af åtskilliga förut obe- 

 skrifna arter, blifvit dragna vetenskapen och särskildt den zoologiska geografien till 

 stöd och förkofran, torde det icke kunna anses olämpligt, att här såsom en kort inled- 

 ning till uppgifterna öfver de från de skilda orterna medförda Coleopter-arterna, kasta 

 en flygtig blick på de högnordiska djurai-ternas forntida och nu varande kända geo- 

 grafiska utbredning i allmänhet inom gamla verlden. De flesta af expeditionen i en- 

 tomologiskt afseende undersökta trakterna hafva nemli^en ett ganska högnordiskt läge 

 och öfverensstämma med hvarandra utan tvifvel deri, att de först under en sednare tid 

 genom invandring från betydligt sydligare orter erhållit sin nuvarande fauna. De af 

 expeditionen från dessa orter medförda Coleopter-arteT ådagalägga enligt min uppfatt- 

 ning en dylik förflyttning högre upp emot norden på ett nog öfvertygande sätt. Von 

 MiDDENDORFF yttrar i sitt allmänt kända arbete ^lEeise in den änssersten Norden und 

 Osten Sibiriens^), Bd. IV, Th. 2, s. 835: »För fiere århundraden, att förtiga årtusenden, 

 förhöllo sig utbredningsgränserna för Europas mera framstående djur bevisligen helt 

 annorlunda än i våra dagar. Uppenbarligen sträckte sig Europas arktiska trakters djur 

 i den förhistoriska tiden långt, väl 10 till 15 breddgrader sydligare än nu för tiden, 

 och deras högnordiska fädernesland stod medelst oafbrutna, åt söder sig sträckande ut- 

 bredningsområden med sydeuropeiska alpkedjor i sammanhang. Jag fäster härvid en 

 särdeles vigt, ty i händelse man tillbörligen afser detta förhållande, skall man finna^ 

 att, oaktadt österns stränghet i klimatologiskt afseende, den påfallande skilnaden mellan 

 Asien och Europa med afseende å de arktiska djurarternas utbredning emot söder helt 

 och hållet försvinner. Hela undersökningen hänvisas här, i stället för att utgöra en 

 fråga om rummet, till området af de förändringar, som föregått under tidernas förlopp, 

 ty här liksom der sträcka sig med fästadt afseende å förhållandet under förgångna 

 tider de arktiska djurens equatorial-gränser till 40°, ja — för några ännu längre fram- 

 skridna ända till 45° n. bredd." Så vidt det här anförda hänför sig till de åtminstone 

 nu i Europa förekommande högnordiska djurarternas forntida utbredning åt söder samt 

 deras derpå följande småningom fortgångna förflyttning emot norden, så är detta huf- 

 vudsakligast resultatet af skandinaviska naturforskares undersökningar. Redan för en 

 längre tid sedan hafva nemligen professorerna Lovén och Nilsson fästat naturforskares 

 uppmärksamhet på det anmärkningsvärda förhållande, att vid kusterna af Vesterhafvet 

 på en höjd af några hundrade fot öfver dess yta finnas lägrade s. k. snäckbankar, 

 hvilka innehålla skal af sådana arter blötdjur, som numera endast lefva i en m3'cket 

 kallare zon, vid Grönlands och Spetsbergens kuster, men att deremot i sednare tiders 

 aflagringar, som anträffas på en ringare höjd öfver hafvets yta, högnordiska och nu vid 

 kusterna lefvande arter förekomma blandade om hvarandra, hvilket antyder klimatets 

 successiva förändring, tills man slutligen på en ännu mindre höjd endast finner sådana 

 arter, som ännu i denna stund uppehålla sig vid dessa kuster. Professor Otto Torell, 

 som i sitt i Stockholm 1859 publicerade arbete Bidrag till Spetsbergens MoUuskfauna 



