10 F. W. MÄKLIN, COLEOPTERA FRÅN ISHAFSÖAR. 



Schweiz. — Alla dessa från öster till Europa inkomna arter hafva i förgångna tider 

 utan tvifvel likaledes haft en långt sydligare utbredning. Då nemligen ett ej obetyd- 

 ligt antal af dessa förekommer i Lappland, några t. o. m. ännu på de af expeditionen 

 undersökta öarna vid Norges nordvestkust, måste man väl förutsätta, att här angifna 

 arter invandrat åtminstone söder ora Hvita hafvet, hvars utsträckning under förgångna 

 tider onekligen varit betydligt större, då man såsom bekant ännu öster om Ladoga och 

 Onega funnit fossila ishafsskal och det på en höjd af 150 fot öfver hafvets yta. Att 

 åtskilliga af dessa från öster inkomna Coleopter-arter haft och t. o. m. ännu hafva en 

 mycket sydligare utbredning i den östra delen af Europa är ganska säkert, då man 

 numera känner t. ex. Lepyrus arcticus från Samara i s. ö. Ryssland och den af Gyllenhal 

 först från Lappland beskrifna Pteroloma Forsströmii, från Kamtschatka redan för lång 

 tid sen bekant under namn af Adolus brunnens Eschsch., t. o. ra. ända ned från Kau- 

 kasien. Att hvarken floden Jenissej eller de Uralska bergen, hvilka hvardera i tiden 

 blifvit framhållna som gränsskilnader, kunnat afskära dessa arters utbredning, framgår 

 af sig sjelf, då man känner förenämnda arters nuvarande spridning. Akademikern 

 VON Middendorff, som särskilt betonar de Uralska bergens ringa betydelse i zoogeo- 

 grafiskt afseende, säger i här förut omnämnda arbete s. 1022: »Ännu mindre än Jenissej 

 förmår nemligen Ural att upprätthålla sig såsom en gränsskilnad mellan faunan i tvenne 

 verldsdelar.» 



Den här framstälda åsigten beträffande de arktiska djurarternas forntida utbred- 

 ning i långt sydligare trakter och deras derpå under förändrade naturförhållanden lång- 

 samt för sig gångna förflyttning högre upp emot norden, bör väl anses som ett resultat 

 af sednaste tiders forskningar och det är endast i öfverensstämmelse med dessa, som 

 enligt min öfvertygelse de högnordiska Co/éopfer-arternas nu kända geografiska utbred- 

 ning kan förklaras. För att ådagalägga detta, har jag i det föregående velat framhålla 

 såsom exempel endast några få fakta, utvalda företrädesvis bland de artformer, som 

 af den NoRDENSKiÖLD'ska expeditionen blifvit medförda från nog högnordiska trakter i 

 Europa och Asien. 



Den af mig här framhållna uppfattningen synes icke hyllas af alla. I sin afhand- 

 ling Bidrag till nordvestra Sibiriens insektfauna, Hemiptera Heteroptera, Kongl. Sv. Vet. 

 Akad. handl. band 16, n.o 4, säger d:r J. Sahlberg, att det synes sannolikt »att de 

 arctiska djurarterna hafva skilda utbredningscentra i de från norr mot söder gående 

 höjdsträckningarna, Norska fjellryggen, Ural och Starovojbergen» (Stanovojbergen?) — 

 »och måhända äro att anses såsom spillror af en kanske förut mycket rikare och mer 

 omvexlande högnordisk fauna, som på dessa höjder räddat sig frän en allmän öfver- 

 svämning». 



