4 A. G. NATIIOKST. OAI SPAli AF NÅGRA EVERTEBREKADU iJ.JUli. 



såsom alger, under det att Zittel ej oin »nereiterna» uttalar någon bestämd mening, 

 utan allt jemt anser dem för "höehst problematisehe Versteinerungen». 



Förekomstsättet talar såsom nämndt för att föremålen vore spår. Ue tr;'ifi'u,s nem- 

 ligen i de flesta fall på skiktytorna och hvarken förete de någon organisk struktur 

 eller visa de spår af kolsubstans ^); när de förekomma i skiffer är detsamma fallet, de 

 afvika ofta ej ens genom annan färg frän den omgifvande stenmassan. Slutna afgjutningar 

 saknas hos flertalet, och de öfverensstämma sålunda till sitt uppträdande fullkomligt med 

 de obestridliga fotspår af djur, som från olika lager äro kända. Om föremålen verkligen 

 varit maskar eller växter, är det oförklarligt, huru de skulle kunnat gifva up'i)liof till 

 så djupa aftryck som de, hvilka de vanligen visa. Ty såsom jag redan på annat ställe 

 framhållit, uppkommer icke något aftryck på hafsbottnen af en derpå i vattnet lig- 

 gande växt, detta på grund deraf. att växten sjelf är så genomdränkt af vatten, att 

 den uppbär den öfverliggande vatten pelarens tyngd. Detsamma måste vara fallet med 

 en mask eller annat dödt föremål af mjukare organisk väfnad. I annat fall skulle 

 hvarken växter eller djur af mjukare konsistens kunna lefva på hafsbottnen. Endast när 

 vattnet från en lerig strand drar sig tillbaka, kan man tänka sig, att aftryck af växter 

 och andra mjuka organiska föremål skiille kunna uppkomma på den blöta leran, förut- 

 satt att denna är tillräckligt mjuk och fin. Men vidare, hvarför finner man i de flesta 

 fall aldrig jemte dessa på ytorna ofta så talrika föremål andra af samma slag, bildande 

 slutna afgjutningar inuti den omgifvande stenmassan? Eller med andra ord, hvarför 

 äro de alltid bevarade under omständigheter, som, om föremålen varit verkliga orga- 

 nismer, måste anses för de mest ogynsamma, under det att de samtidigt rådande mera 

 gynsamma icke förmått bevara ett enda exemplar af dem? Härtill kunde fogas en 

 mängd redan af andra framställda invändningar, såsom en del af dessa föremåls obe- 

 gränsade längd, det förhållandet att då tvenne korsa hvaraudra, är det ena vid berö- 

 ringsstället oftast liksom afslitet, något hvarpå redan Hancock anfört exempel lika väl 

 som Linnarsson, då denne beskref Eophyton. 



För att fullständigt lösa frågan fanns dock naturligtvis endast ett sätt, nemligen 

 att söka utröna om, och i så fall hvilka, nu lefvande djur gifva upphof till spår, lik- 

 nande »nereiterna» och de öfriga af de problematiska föremålen. Vore de nemligen spår, 

 måste detta i många fall kunna ske, då de djur, hvilka hufvudsakligen vid dessa under- 

 sökningar måste i fråga komma — maskar och krustaceer — ej sedan juratiden under- 

 gått så stora förändringar, att analoga former nu helt och hållet skulle saknas. Den 

 förste, som synes hafva gjort iakttagelser öfver initida evertebrerade djurs spår, är E- 

 Emmuns, som år 1857 i AmericaTi Geology, part VI (ett arbete, som ej varit mig till- 

 gängligt) beskrifver åtskilliga spår af insekter och insektlarver samt jemför dem med 

 af honom sjelf förut såsom maskar beskrifna kambriska föremål, i hvilka han nu är 

 böjd att se spär af insektlarver, som enligt hans mening redan vid sagde tid xow till 

 finnandes. Men några systematiskt verkställda undersökningar af detta slag i större 

 skala hafva allt hittils saknats, ehuru spridda observationer icke alldeles fattats. Han- 

 cock anställde sålunda året efter Emmons sina experiment med tvenne krustaceer, Sul- 



') Här afses iiatui-ligtvis helt och hållet IViin de Vhondrites-hvmcr, hvilkn jiii y-ruiul ;if sin kolsuhstaus fort- 

 faviinde raSste anses lor växter. 



