KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 18. N:0 7. 23 



ligt; orsaken, att aftrycken af borsten m. m. ej utplånas, beror derpä, att maskarne 

 vid rörelsen framåt beskrifva zigzagformiga böjningar, till följd hvaraf de bakre kropps- 

 delarnes bihang ej göi-a intryck på samma ställe som de främres. 



Man har äfven allt hittils velat förneka, att ett djur öfver hufvud taget skulle 

 kunna gifva upphof till grenigt spår. Och dock behöfde man blott erinra om mull- 

 vadens gångar samt de gångar, som åtskilliga insektlarver förorsaka under trädens bark 

 för att inse det origtiga häruti. Men denna föreställning har varit sä fastgrodd, att 

 grenighet allt jemt anförts såsom bevis för åtskilliga fossila föremåls växtliga natur, 

 huru afvikande från allt hvad växter heter de än må hafva varit. Äfven härom kan 

 man citera nyss nämnde författare, som vid ett sådant tillfälle (1. c. pag. 49) yttrar: 

 »Was aber den Ausschlag filr die Pflanzennatur dieser Gebilde gibt, ist der Umstand 

 dass dieselben dichotora getheilt vorkommen.» Redan för länge sedan har jag dock 

 påpekat att maskspår ofta äro grenade och har lemnat afbildningar öfver dylika spår. 

 Dawson har äfven uttalat sig för möjligheten att sådana skulle kunna förefinnas. Iakt- 

 tagelserna vid Kristineberg visa ej blott, att skenbart greniga spår kunna bildas af 

 krustaceer och åtskilliga andra djur, utan äfven — hvilket är allra vigtigast — att 

 vissa maskars spår konstant äro grenade, såsom t. ex. spåren af Goniada maculata Ör- 

 STED och Glycera alha Rathke. Dessa maskar äro så allmänna på lerslara af omkring 

 15 fots djup, att man kan vara fullkomligt säker, att bottnen i sådana fall helt och 

 hållet är betäckt af deras spår. 



Öfverallt, der dessa maskar finnas, måste påtagiigen allt jemt liknande spår 

 bildas, och blefve alla dessa områden en gång förvandlade till land, lerslammet till fa- 

 stare bergart och spåren deruti bevarade, skulle man således hafva formationer, hvilka 

 åtminstone deruti öfverensstämde, att de visade sig innehålla samma förgrenade Chon- 

 drites-\.W'a. spår. Jag skall längre fram utveckla de ytterligare slutsatser, som häraf 

 kunna dragas, för att nu påpeka en annan omständighet af vigt. 



Spåren förekomma dels såsom mer eller mindre djupa rännor på ytan, dels såsom 

 slutna cylindriska gångar eller tunnelar i slammet. När gipsaftrycken togos, hände 

 stundom, att den i vattnet utrörda gipsen tog sin väg ned i mynningen af ett sådant 

 spår och nedträngde mer eller mindre djupt deruti. När leran sedan sönderbröts, vi- 

 sade sig denna hårdnade gips såsom hvita isolerade, stundom förgrenade stänglar, imi- 

 terande en försteningsmetod, som just beträffande spår ej är sällsynt. Man kan lätt 

 tänka sig, att spåren på hafsbottnen på liknande sätt kunna fyllas af mineralämne 

 eller slam af annan beskaffenhet än det, hvari de förekomma. Sker detta, måste de 

 i fossilt tillstånd förete slutna afgjutningar, lika fullkomliga som de, hvilka uppstått 

 efter i slammet inbäddade verkliga organismer. Men äfven när det slam, som igen- 

 fyller dem, är af samma slag som det omgifvande, torde ofta dessa utfyllningar ändå 

 framträda på samma sätt som nyss skildrades, och detta till följd deraf att spårets 

 väggar vid djurets rörelser ej blott blifva tillpressade och glatta, utan äfven ofta 

 öfverdragna af slem, hvilket hindrar det senare inkommande slammet att fullständigt 

 blandas med det omgifvande. 



Dipterlarvernas ledade spår uppkommo, såsom ofvan nämnts, sannolikt på så sätt, 

 att kroppen vid den framåtskridande rörelsen till följd af muskelkontraktionerna om- 



