KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLTNGAR. BAND. 18. N:0 7. 25 



stor mängd af de evertebrerade djurens spär hafva mycket större utsigt att blifva be- 

 varade, eftery som de ej blott, såsom de nämnde föremålen, bildas på grundt vatten, 

 utan äfven på hvilket djup som helst och dymedelst äro mycket mindre utsatta för att 

 utplånas. Och då märken efter regndroppar, hvilka endast kunna uppkomma vid sjelfva 

 strandbrädden, det oaktadt förefinnas fossila i olika formationer, är det tydligt, att 

 spåren hafva ännu större sannolikhet att blifva bibehållna i fossilt tillstånd. Der vexling 

 i sedimentets beskaffenhet eger rum, är denna utsigt störst, men äfven när en sådan icke 

 är för handen, blifva de bibehållna, blott sedimentaflagringen skett med något afbrott, 

 så att de först bildade lagren något hårdnat innan de andra afsatts. Lyell omnäm- 

 ner ^j huru han på stranden vid Bay of Fundy, Nova Scotia, såg lera med spår af regn- 

 droppar ej blott på ytan, utan på flere olika nivåer, beroende af sagde omständighet. 

 Der ebb och flod äro höga, blifva vid långgrunda stränder stora sträckor under längre 

 tid torrlagda mellan tiden för de högsta och lägsta floderna, och när de åter betäckas 

 af vattnet, har slammet på dessa sträckor med de spår och märken det kan innehålla 

 nått en ej obetydlig hårdhetsgrad. Lyell anmärker, att här finnes äfven öfvergång 

 från fullkomligt hårdnadt slam (högst upp) till det allra lösaste (det som är betäckt 

 af vatten). Äfven här äro sålunda förhållanden, gynsamma för spårs uppkomst, för 

 handen. Ej heller saknas exempel på spår bevarade i ännu ej fullt hårdnade bergarter 

 från yngre tid. Numera aflidne geologen D. Hummel har nemligen vid Rörum i Skåne 

 funnit särdeles vackra spår i en sandhaltig, i skifvor afsöndrad diluviallera eller diluvial- 

 sand, möjligen efter någon amphipod. Dessa spår bestå af de regelmässigt ställda in- 

 trycken af djurets fötter och äro särdeles tydliga, fastän någon olikhet i sedimentet på 

 de öfre och undre skiktytorna icke förefinnes. 



Om spårens förhållande till åe fossila s. k. algerna. 



Det kan synas egendomligt nog, att då de spår, hvilka ofvan beskrifvits, skola 

 jemföras med dem, som äro bekanta från äldre formationer, finna de sin största mot- 

 svarighet bland de föremål, som upptagits såsom alger, vare sig såsom obestridda eller 

 tvifvelaktiga. Men spårens utseende hos flere former, framför allt Idotheas och Goniadas, 

 gör detta mindre underligt, ty är man icke på det klara med de i fråga varande före- 

 målens natur af spår, är det tydligt, att man endast inom växtriket samt någon gång- 

 biand maskarne finner motsvarighet till de former, under hvilka spåren uppträda. Och 

 en gång inne på denna väg kan man ej utan inkonseqvens underlåta att äfven såsom 

 alger upptaga föremål, hvilka sannolikt aldrig annars skulle förts till växtriket. Ty 

 ser man ingen svårighet att såsom växt förklara en Crossochorda, en Gi/rochorda, en 

 Chondrites, en Eophyton — och detta fastän de förekomma under förhållanden, hvilka 

 bort ådagalägga, att de omöjligt kunde vara aftryck af organiska varelser — så finnes 

 ej heller något skäl, hvarför man ej såsom växter skulle upptaga Cruzinnr/, Harlania, 



') Principles of Geology, llth edition. London 1872. Vol. I, png. .329. 



K. Vet. Akad. Handl. Band. 18. N:o 7. 



