36 A. G. NATHORST. OM SPÅR AF NÅGRA EVERTEBRERADE DJUR. 



'phyton tyinim och eijiiense samt Taonurus jlabelliformis visa ett i spiral, med upput till- 

 tagande diameter, genom bergarten gående band. Vanuxem synes först hafva beskrifvit 

 hithörande föremål ') 1842 i ett mig ej tillgängligt arbete, de förekomma i devoniska 

 lager. Senare omnämnas några liknande former, dock utan beskrifning, af åtskilliga 

 italienska geologer, tills slutligen Massalongo år 1855 uppställde sitt hithörande slägte 

 Zoophycus från kritan. 1858 grundade Fiscuer-Oster i sitt, tyvärr ej heller för mig 

 tillgängliga, arbete öfver de fossila Schweizer-))algerna», det förvandta mesozoiska slägtet 

 Taonurus, och samma år omnämner ThiolliÉre förekomsten i Frankrikes jura af den 

 äfven till denna grupp hörande Chondrites scoparius, hvilken 1861 af Dumortier när- 

 mare beskrifves och af bildas. 1863 beskrifver Hall utförligt de amerikanska devo- 

 niska arterna, och 1866 anföras analoga föremål af Lesquereux från Amerikas sten- 

 kolsformation, för hvilka senare Sciiimper 1869 bildar det nya slägtet Physophycus. 

 Samma år beskrifvas några Zoophycus-avtev från juran och kritan i Schweiz af W. 

 OosTER, 1872 redogör E. Kayser för förekomsten af en Sjnrophytoti i Tysklands de- 

 voniska lager, och under detta och följande år upptager Saporta de franska jura- 

 arterna under det nya slägtet Cancellophycus. 1873 redogör Bayan för förekomsten af 

 Spirophyton i Spanien, 1877 beskrifver Heer, efter att redan i första upplagan af Ur- 

 welt der Schweiz, 1865, hafva redogjort för detta lands Zoophycus-aTter, ånyo desamma 

 under slägtbenämningen Taonurus. under hvilken han innefattar alla de ofvan nämnda 

 slägtena (Zoophycus, Spirophyton, Physophycus och Cancellophycus). 



Med dessa former beslägtade äro utan tvifvel äfven de af Richter 1850 samt 

 Geinitz 1864 och 1866 från Thiiringen och Wurzbach beskrifna arterna af Lophocte- 

 nium (åtminstone delvis), dit äfven Ludwigs från Dillenburg 1869 beskrifna Buthotre- 

 phis radiata torde vara att räkna. Slutligen torde möjligen Niciiolsons Eophyton? 

 ■palmatum från Skiddaw, 1869, vara att anse såsom beslägtad med den af Schimper i 

 Handbuch der Palaeontologie 1879 uppställda Alectorurus cincinnaticus. 



Med undantag af Lophoctenium, som Geinitz närmast ville hänföra till sertula- 

 riderna eller måhända till någon graptolit, hafva alla dessa föremål beskrifvits såsom 

 växter, alger. Dock uttalar sig Ettingshausen år 1861 mot deras organiska natur, och 

 ännu bestämdare sker detta 1880 af Römer: »Ich selbst halte diese Körper nach viel- 

 fache Beobachtung des Vorkommens des Spirophyton cauda-galli im Staate New York 

 nicht fur organischen Ursprungs. Ausser der Abwesenheit jeder von dem herrschenden 

 Gesteine verschiedenen Versteinerungsmasse und der trotz der anscheinenden Regel- 

 mässigkeit im Einzelnen doch sehr unbeständigen Form, ist dabei fur mich vor Allem 

 das Vorkommen ganz ähnlicher Formen in sehr verschiedenen viel jun- 

 geren Formationen entscheidend.» 



Denna af Römer påpekade oregelbundenhet är äfven för de yngre formationernas 

 arter allt jemt rådande. Så säger t. ex. W. Ooster om Taonurus (Zoophycus) flahclli- 

 formis: »Ftlr diese merkwiirdige Art scheint eininal die Unregelmässigkeit die Regel 

 zu sein.» Denna oregelbundenhet tyckes för öfrigt vara så stor, att icke tvenne exem- 

 plar äro hvarandra fullt lika, och detta talar icke för att dessa föremål äro aftryck af 



^) Schimper för visserligen äfven Hisingeks Fucoides circinnatus bit, men då denna siiges intaga en ställning 

 vinkelrät mot skiktytorna, kan den svårligen bafva något med öfriga former gemensamt. 



