J\{ de marina djuren är det väl inga, som a priori kunde tänkas mindi-e lämpade att 

 lemna spår af sin tillvaro under forna geologiska perioder, än just medusorna. Den 

 organiska substansen hos dessa varelser är ju så ytterligt obetydlig — vattenhalten hos 

 Aurelia aurita t. ex. belöper sig enligt Möbius till mer än 99,;") % — att då de upp- 

 kastats på stranden, de vanligen ledan efter några timmars förlopp nästan spårlöst 

 äro försvunna, och ej heller hysa de i sitt inre fasta delar af ett eller annat slag, 

 hvilka kunde tänkas bättre egnade att i fossilt tillstånd bevaras. Hvad en berömd 

 paleontologisk auktoritet yttrar i denna fråga torde gifva en föreställning om de rådande 

 åsigterna härom och må derföre här återgifvas : 



»Der hohe Wassergehalt, die ausserordentliche Zartheit und Zersetzbarkeit des 

 Körpers und der totale Mangel an erhaltungsfähigen Hartgebilden machen die Medusen 

 höchst ungeeignet zur Erhaltung in den Erdschichten. Nur unter besonders gunstigen 

 Bedingungen vermögen dieselben Abdriicke ihrer äusseren Form in feinem Meerschlamm 

 zu hinterlassen. Bis jetzt gibt es nur eine einzige Ablagerung, den lithographischen 

 Schiefer des oberen Jura bei Solenhofen, Eichstädt und Kelheim in Bayern,. welcher 

 eine grössere Anzalil sicher bestimmbarer Medusen aus verschiedenen Gattungen gelie- 

 fert hat. Schöne, aber noch nicht näher untersuchte Abdriicke von Medusen in Feuer- 

 steinknollen aus der oberen Kreide finden sich als Diluvialgerölle in der Nähe von Ham- 

 burg, und auch in Galizien hat Kner undeutliche Abdriicke im Feuerstein der dortigen 

 Kreide beschrieben.» 



Dessa Zittels ord ^) gifva en tillräcklig antydan om medusornas sällsynthet bland 

 de fossila oi^ganismerna och angifva på samma gång den naturliga orsaken dertill. Ej 

 heller är det under sådana omständigheter svårt att inse, att om medusor kunde före- 

 komma fossila på samma sätt som med andra organismer vanligen är fallet, så borde 

 de företrädesvis vara att förvänta just i den lithografiska skiffern, i hvilken ej blott 

 djurens hårdare delar blifvit bevarade, utan der äfven aftryck af mjukare organer — 

 om hvilka man under vanliga förhållanden icke erhåller någon kännedom — ofta äro 

 bibehållna. Förklarligt är äfven, att de kunna förekomma i flinta, de hafva omslutits 

 af den geléartade kiselsyran strax innan denna stelnat. Men de aftryck af medusor, 

 som i denna uppsats skola beskrifvas, hafva icke bergartens finhet att tacka för att de 

 blifvit bevarade; de förekomma på en ej särdeles fin sandstens skiktytor eller såsom 

 utfyllningar eller aftryck i en ingalunda öfver sig fin skifferlera. Orsaken att de likvisst 



1) ScHiMPER-ZiTTEL, Hiuulbucli der Palaeontologie. l:ster Band, pag. 306, Miincheii 1879. 



