14 A. G. NATHOEST. OM AKTEYCK AF^MEDUSOE I SVEEIGES KAMBEISKA LAGEE. 



nets tillbakadragande under någon tid äro sålunda de omständigheter, som fordras för 

 att man skall kunna vänta sig aftryck af medusor bibehållna. Professor Lindsteöm 

 har muntligen framställt den anmärkningen, att det skulle vara af intresse, om för- 

 hållandena vid Lugnas kunde påvisa, att ebb och flod äfven under den kambriska tiden 

 varit rådande och dymedelst bekräfta hvad man a priori såsom säkert kunde antaga. 

 Såvidt jag kan fatta är detta verkligen fallet. Man kan visserligen tänka sig, att vattnet 

 äfven genom länge herrskande vindar kunde tvingas att för längre tid draga sig till- 

 baka, hvilket t. ex. ofta sker i Öresund, der ingen ebb och flod är iakttagbar. Men 

 då medusorna ej äro inskränkta till en enda skiktyta, vore det eget om deras bevarande 

 alltid skulle stå i samband med tillfälliga vindförhållanden. Ehuru således ej absolut be- 

 visligt, är det dock ganska sannolikt, att man just har den kambriska tidens springfloder 

 att tacka för, att denna aflägsna tids medusor kunnat blifva i fossilt tillstånd bevarade. 



Flodens vatten var säkerligen i hög grad grumligt af det upprörda bottenslammet, 

 och de medusor, som vid dess tillbakadragande, blefvo liggande på ryggsidan, iingo 

 derföre ofta maghålan fylld af slam, hvarigenom äfven afgjutningar af centralkaviteten 

 jemte aftrycken kunde uppkomma. Den torrlagda bottnen hårdnade så småningom, 

 och när den sedan betäcktes af ett nytt slamlager eller fin sand, voro aftrycken och 

 afgjutningarne fasta nog för att icke åter utplånas. Den organiska substansen var 

 visserligen försvunnen, men just denna omständighet förorsakade, att aftrycken så 

 mycket nogare kunde igenfyllas och återgifva den ursprungliga formen. Måhända har 

 äfven här någon gång blåsten underlättat försteningsprocessen genom att drifva fin sand 

 i aftrycken och dymedelst äfven i sin mån hindrat dem för att blifva förstörda. Några af- 

 tryck från Lugnas, hvilka fortsätta ovanligt djupt i lerraassan, tyckas med bestämdhet tala 

 för att leran torkat så hårdt, att sprickor uppkommit, innan sanden blef lagrad deröfver. 



Sedan sålunda blifvit påvisadt, att aftryck af medusor hafva lika stor utsigt att 

 blifva bevarade som märkena efter ett på den torrlagda stranden fallande regns droppar, 

 samt att de just kunna väntas förekomma under sådana förhållanden, som redan af 

 andra skäl måste tänkas hafva existerat vid tiden för ^^Eophyton-sandstenens» aHagring 

 vid Lugnas, skall jag öfvergå till en jemförelse mellan de vid Lugnas förekommande 

 formerna och gipsaftrycken af Aurelia och Cyanea. Härvid skall sä vidt möjligt ej 

 heller andra medusor lemnas ur sigte för så vidt de erbjuda större likhet med de fossila 

 än de nyss nämnda, hvilka dock tyväir äro de enda, som jag känner genom egna 

 undersökningar. Men lika lätt som det nu torde vara att påvisa, att de i fråga varande 

 formerna vid Lugnas härröra af medusor, lika svårt för att ej säga omöjligt är det att 

 uppvisa deras närmaste representanter bland de nu lefvande. Hos de acraspedota me- 

 dusorna äro nernligen den allmänna formen och relativa läget af de organ, om 

 hvilka man genom aftrycken erhåller någon kännedom — munöppningen, genitalhålorna, 

 armarne — öfverallt till grunddraoen desamma. Äfven hos för öfrigt vidt skilda 

 former återfinner man nästan allestädes en fyrkantig eller pyramidformig munöppning, 

 genitalhålorna intaga alltid samma läge i förhållande till armarne, och om dessa med 

 hänseende till förgreningen kunna variera, äro dock deras fastare delar temligen lik- 

 artade, åtminstone från synpunkten af huru de i fossilt tillstånd skulle taga sig ut. 

 Redan om Solenhofens medusor säger Haecsel (1. c. pag. 647). »Die Beurtheilung der 



