24 A. G. NATHORST. OM AFTEYCK AF MEDUSOR I SVERIGES KAMBRISKA LAGER. 



100 — 200 oder noch mehr, ebeoso bei Polycanna fungina P. crassa u. s. w.» . . . »Die 

 Gonaden der Aequoriden sind stets langgestreckte schmale Bänder, welche sich in der 

 unteren oder abumbralen Wand der Radial-Canäle entwickeln.» (Haeckel 1. c. pag. 

 208 och 209). 



Rådfrågar man vidare Esohscholtz' af bildning af Aequorea ciliata Eschh^), For- 

 skäls af Aequorea Forskalina {Medusa aequorea Forsk.) och isynnerhet Mesonema pen- 

 sile Modeer sp.^) (af Förskal blott af bildad ej namngifven), så kan man svårligen 

 undgå att finna, att en märkvärdig öfverensstämmelse är rådande mellan dessa och den 

 i fråga varande formen från Lugnas. Denna öfverensstämmelse är särskildt hvad be- 

 träffar Mesonema liensile så stor, att man nästan skulle kunna förvexla afbildningen 

 deraf med teckningar öfver Lugnåsexemplaren. Af allt detta torde man sålunda vara 

 berättigad att anse dessa senare såsom aftryck af till aequoridernas familj hörande 

 craspedota medusor. Det finnes ännu en annan omständighet, som talar för detta 

 slägtskapsförhållande, neinligen den egna struktur hos radierna på de fossila exemplaren, 

 och hvilken af Linnarsson benämnts »perlbandslik»- Denna torde härröra från hvarken 

 mer eller mindre än gonaderna, hvilka hos denna familj bilda smala oregelbundet hop- 

 snörda eller slingrande band längs undre sidan af hela eller en del af radialkanalerna '). 

 Såsom redan ofvan nämnts ville det synas som förefunnes denna struktur endast på 

 Lugnåsexemplarens ena sida, hvilken då följaktligen måste anses för den undre. Frå- 

 gan huruvida aftryck af radialkanalerna kunna uppkomma å slammet och blifva i fossilt 

 tillstånd bevarade kan utan vidare jakande besvaras. Utom det att de å gipsaftrycken 

 blifva synliga, har jag, såsom ofvan omnämnts, iakttagit dylika aftryck efter en Äure- 

 lias i ganska grof sand. 



Ett par svårigheter förefinnas visserligen, men de äro ej af den betydelse, att 

 de kunna inverka på slutsatsen i sin helhet. Såsom redan nämnts ville det nem- 

 ligen stundom synas, som skulle några af kanalerna grena sig, ja stundom t. o. m. 

 som skulle de anastomosera. Men man får härvid komma ihåg, att det är svårt att 

 afgöra, om dessa anastomoser äro verkliga eller om de ej snarare bero af veck eller 

 böjningar i kropps-substansen mellan kanalerna, hvilka, isynnerhet om det på stranden 

 uppkastade exemplaret börjat undergå förruttnelse eller hopkrympa, lätt böra kunna 

 uppkomma. Anastoraoseringarne äro för öfrigt hos det enda exemplar, der de förekomma, 

 så oregelbundna att de redan derför ej kunna tillmätas någon större betydelse. Hos 

 de bättre bevarade i skifferleran förefinnas de icke. Hvad åter kanalernas förgrening 

 beträffar, är det möjligt, att äfven denna är att betrakta såsom undantag och att de 

 i de flesta fall äro enkla. Hos flere slägten af aequoriderna äro emellertid kanalerna 

 äfven regelbundet delade i tvenne grenar. Får man döma efter det sätt, hvarpå kana- 

 lerna variera hos Aurelia aurita, hos hvilken de än äro fria, än i hög grad anastomo- 



') EscHSCHOLTZ, System der Acaleplien. Berlin 1829. pag. 109. taf. 9. fig. 1. 



-) Descriptiones animalium, avium, amphibiorum, piscium, insectorura et vermiuni; quae in itinere orientali 

 observavit Petrus Förskal. Hauniae 1775. med dertill börande Icones 1776. Bada efter Poeskåls död 

 utgifna af C. Niebuhr. Deu förra af de båda arterna afbildaä å Taf. 32 samt beskrifves pag. 110, den 

 senare afbildas ä Taf. 28, fig. B, men omnämnes ej i texten. 



^) Jemför taf. 37 fig. 15 i Huxleys ofvan citerade arbete. 



