KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 19. N:o I. 29 



i ett slamuppfyldt vatten, hvarvid slanimet genom centralkaviteten och radialkanalerna 

 tagit vägen till tentaklerna, hvilka såsom nedhängande lätt fyllts och kanske just der- 

 för fallit af. Anmärkningsvärdt är, att åtskilliga andra omständigheter redan förut 

 (ofvan pag. 14, 20) ledt till precist samma antagande, att medusorna kommit in i ett 

 dylikt vatten, en omständighet, som i någon mån talar för detta tolkningsförsök. En- 

 ligt detsamma skulle sålunda Spiroscolex redan haft sin nuvarande form då den in- 

 bäddades i slammet, eller rättare då den fälldes till bottnen på samma gäng som detta 

 höll på att aflagras. Den organiska substans, som omgaf densamma, var i detta fall 

 så obetydlig, att den ej kunde lemna märkligt spär efter sin tillvaro. 



Med denna tolkning af Spiroscolex blefve sålunda dess flesta karakterer — den 

 spiralvridna formen, tvärledningen, dess förekomst såsom slutna afgjutningar — för- 

 klarade, men till absolut visshet kan man i detta fall icke hinna förrän experiment 

 med några af de med vida tentakler försedda medusorna blifvit utförda. Och tills 

 detta skett vill jag ej heller uttala något bestämdt påstående, utan blott framhålla 

 denna tolkning såsom en möjlighet. 



En sammanhörighet med medusorna gäller törhända äfven för den af Linnarsson 

 (1. c. pag. 13) omnämnda Dictyonema spf. Denna bildar trådfina, nätlika figurer på 

 eller rättare i, t}' den erhölls vid bergartens klyfning, ett stycke skifferlera. Frånvaron 

 af organisk substans talar ej för dess hänförande till Dictyonema, och dessutom visar 

 exemplaret ingen regelbundenhet. Man skulle snarare vilja jemföra det med de långa 

 hårfina tentakler, som finnas hos åtskilliga craspedota medusor, såsom Berenice capillata, 

 Olindias MuUeri och andra. Frånvaron af organisk substans vore i sä fall helt naturlig. 

 Äfven detta tolkningsförsök är emellertid blott att anse såsom en möjlighet, ty bevisas 

 kärr det för närvarande icke. 



Det torde till sist ej vara ur vägen att i korthet vidröra några allmänna slut- 

 satser, som på grund af medusornas förekomt vid Lugnas kunna dragas. Den lär oss 

 för det första, att äfven de finaste organismer under vissa gynsarama förhållanden 

 kunna lemna aftryck af sin form, och att dessa aftryck sedan kunna blifva bevarade. 

 De gynsamma omständigheter, som härför fordras, äro en långgrund hafsstrand med 

 botten af slam, samt att denna strand under någon tid torrlägges för att sedan, då 

 ytan nått en viss härdhetsgrad, ånyo betäckas af sediment. Derjemte måste organis- 

 merna just vid detta vattnets tillbakadragande för en längre tid blifva qvarlemnade på 

 stranden. Och slutligen måste just den del deraf, som varit bäst lämpad att mottaga 

 intryck, blifva för oss tillgänglig. Det är således ej nog att hafva upptäckt en så 

 beskaffad afiagring, man måste äfven kunna undersöka en viss del deraf, hvilken ensam 

 kan lemna något godt utbyte. Men äfven om denna del blir funnen fordras såsom en 

 nödvändig förutsättning, att några organismer just här blifvit qvarlemnade. Dessutom 

 tillkommer den omständigheten, att det är en fördel om de helt och hållet upplösts 

 innan vattnet vänder åter, ty i annat fall blir ej afgjutningen af deras form fullständig, 



Man ser sålunda, att det är en mängd gynsamma förhållanden, som vid Lugnas 

 äro förhanden, och ett fortsatt aktgifvande på de försteningar, som derstädes förekomma, 

 är derför för vetenskapen af allra största vigt. Denna afiagring torde nemligen vara 



