30 A. G. NATHORST. OM AFTRYCK AF MEDOSOR 1 SVERIGES KAMBRISKA LAGER. 



helt och hållet ensam i sitt slag, inom ingen annan formation känner man ännu någon 

 motsvarighet dertill. Och den gifver på samma gång det glädjande vittnesbördet, att 

 om dylika aflagringar äfven inom andra formationer anträffades, så kunde man hafva 

 god förhoppning att lära känna äfven åtskilliga sådana djurs historia, om hvilka de 

 vanliga paleontologiska vittnesbörden icke hafva något att förtälja. Wallins fynd af 

 Eophyton gaf visserligen, emot hvad man först förmodade, ingen ökad kännedom om 

 forntidens växtlighet, men den uppmärksamhet, som derigenom fastades vid Lugnas, 

 gaf anledning till de omfattande insamlingar, som utförts af Torell och Linnarsson, 

 och detta storartade material har man att tacka för kännedomen om de äldsta hittils 

 kända organismerna på vår jord. Och dock visa dessa organismer, att djurlifvet redan 

 under oerhörda tider måste hafva existerat innan Lugnåsbildningen afsattes. 



Genom de här beskrifna medusorna föras ej blott de acraspedota tillbaka frän 

 juratiden till den karabriska, utan äfven hydroiderna från de yngre olenidskiffrarne till 

 eophytonssandstenen. Ty det är ju i högsta grad sannolikt, att Medusites radiatus är 

 en craspedot medusa. Denna senare omständighet blir visserligen mindre oväntad 

 genom den öfverväldigande utveckling, som hydroiderna nådde under silurperioden, och 

 gör äfven de acraspedota medusornas uppträdande mindre märklig, fastän den på samma 

 gång för frågan om de paleontologiska vittnesbördens fullständighet är betecknande 

 nog. Ty man kan nu veta, att otaliga generationer af skifmedusor ända från den 

 kambriska tiden existerat, utan att man hittils om dem haft den minsta kunskap, mera 

 än att de funnos mot slutet af juratiden. Och att döma af de former, som bevarats 

 vid Lugnas, ville det synas som vore de redan vid denna förstnämnda tid i fråga om 

 maghålan och genitalorganens läge byggda alldeles enligt samma plan som de nu visa. 

 Detta, i förening med graptoliternas oerhörda rikedom på såväl individer som arter, 

 låter otvunget den frågan framträda, om det ej vore sannolikt, att äfven skifmaneterna 

 nått en stor, kanske sin största, utveckling under den kambriska och siluriska tiden. 

 De skulle då, liksom gymnospermerna och kärlkryptogamerna under stenkolstiden, kanske 

 hafva visat den största mångfald af former, kanske äfven högre typer än de nu lefvande, 

 under det att dessa vore de direkta afkomlingarne af endast en del af dem. Dessa 

 frågor kunna visserligen ännu ej besvaras, och skola kanske aldrig blifva det, men 

 möjligheten af de antydda förhållandena bör för den skull icke — och allra minst af 

 den arbetande zoologen — lemnas helt och hållet ur sigte. Och anmärkningsvärdt är 

 att ej mindre än 5 (eller 4) af de 8 säkert bestämbara acraspedoterna från Solenhofen 

 höra till rhizostoraidernas ordning, hvilken af flere skäl måste antagas såsom utvecklad 

 från semostomernas. Detta talar redan på teoretisk väg för skifmaneteimas tidiga upp- 

 trädande, hvilket nu genom fynden från Lugnas blifvit påvisadt redan vid det orga- 

 niska lifvets första för oss skönjbara tillvaro. 



Högst beaktansvärdt är derjemte, att Medusites Lindströmi visar femtalet rådande 

 oftare eller lika ofta som fyrtalet, under det att det senare hos alla acraspedota nu 

 lefvande medusor är det normala. De kambriska medusorna voro sålunda i detta hän- 

 seende mindre konstanta, men detta kan numera ej väcka någon förundran, utan det 

 ligger tvärtom i sakens natur, att de äldsta representanterna af en grupp ej visa så 

 fixa typer som de sedermera bildade. 



