12 H. DAHLSTEDT, BIDRAG TILL SYDÖSTKA SVERIGES HIERACIUM-FLORA. 



vid sin bas m. 1. ni. långt upp mörka, tjocka här och få eller enstaka, korta och grofva, 

 vanligen föga märkbara glandier, samt slutligen stora och vida koi-gar. Bladen variera betyd- 

 ligt till bredden, från bi'edt äggrundt-rhomboidiska till smalt lancettlika, äfvensom till fflrgen 

 från ljusare och intensivt glaucescenta till mörkare blygrå. Ofvantill äi'o de oftast, isynner- 

 het på soliga ställen, rikligt fläckiga. Den blygrå färgen framträder isynnerhet der under- 

 laget är skiffer. Undersidan är ofta ljust till mörkt violettfärgad och vaidigen rikligt stjern- 

 luden. Till bladens tandning varierar arten äfven ganska betydligt. Vanligen sitta tänderna 

 glest med långa afstånd sinsemellan och äro än rätt utstående (hos bredare blad), än 

 något framåtriktade (hos smalare blad). An äro tänderna korta, än äro de mycket långa. 

 Vanligen omvexla längre och kortare tänder oregelbundet med hvarandra; längst äro de 

 vanligen vid basen af de inre och stjelkbladen. Stundom äro isynnerhet rosettbladen vink- 

 liga eller nästan hela och ofta med endast en och annan långt utskjutande tand. På 

 stjelkbladen äro tänderna oftast 2 — 3 på hvardera sidan. Ibland är tandningen dock rikare 

 och tänderna mera krökta, isynnerhet vid bladbasen, hvilken då blir tätt och djupt flikad. Så- 

 dana exemplar påminna i habitus, genom mindre bladrik stjelk och ofta tvär eller stundom 

 intryckt bladbas om en del former af H. *stenolepis, med hvilken denna underart utan 

 allt tvifvel är nära beslägtad. Andra former, isynnerhet sådana med mera mångbladig 

 stjelk, hafva stelare och rakare tänder. V^anligen äro holkarne stora och långa med långt 

 utdragna fjäll, men på en del trakter anträffas uteslutande för öfrigt alldeles normala 

 exemplar med korta holkar, hvilka äga föga utdragna, \'anligen spetsiga, men ibland mera trub- 

 bade fjäll. Dessa variera ganska mycket till basens bredd samt till färgen, svartbruna eller 

 grönsvarta; stundom bli kanterna mycket bredt grönkantade. De mest smalfjälliga for- 

 merna påminna till holkarne mycket om H. ^stenolejns. Stjernluddet är hos former med 

 mörka holkar föga synligt och framträder mest som ett blåhvitt ludd vid holkens bas. 

 Hos en del nordliga, Ijusholkiga former är det oftast rikligare. Ibland bli, isynnerhet på 

 Gotlands kalkhedar, holkarne mörkt blygrå af ganska tätt stjernludd och fjällens mörka 

 färg. Håren variera på holkarne rätt mycket i riklighet äfvensom till färgen, från nästan 

 alldeles svarta till långt ned Ijusspetsade, hvarigenom på olika lokaler ett ofta högst skilj- 

 aktigt utseende åstadkommes. 



Som ett exempel på dess variabilitet inom ett högst inskränkt område må anföras föl- 

 jande. På fyra, närliggande ställen på Omberg i OsUrgötlavd förekommer arten i lika mänga 

 olika hufvudmodifikationer, hvilka genom afvikande habitus och en ringa skillnad i t)fvan 

 anförda karaktärer i allmänhet lätt skiljas från hvarandra. De förekomma på silurkalk, ler- 

 skiffer, glimmerskiffer och granit eller gneis. Formerna frän kalken och lerskiffern äro båda 

 smalfjälliga, svagt stjernludna men ganska rikt och mörkt långhåriga. Den sist nämde 

 har derjemte ovanligt små och korta holkar samt skarp, syllik tandning. Formen frän 

 glimmerskiftern har deremot stora holkar, hvilka äro glest håriga men deremot rikligare 

 stjernludna. Formen från graniten eller gneisklipporna är öfvc)'allt äfven på holkarne A-tterst 

 glatt. Jemför man former från mera från hvarandra afliigsna trakter kunna med lätthet 

 ännu större differenser iakttagas. På Gotland hyser nästan hvarje om än i ringa mån 

 afvikande lokal sin särskilda modiflkation eller ras. I Östergötland förekommer ibland pä 

 gräsbackar en gråholkig form, hvilken i utseende är ganska afvikande frän den vanliga 

 på klippor oeh afsatser växande formen. En egendomlig form med ljusa, nästan gröna 



