16 H. DAHLSTEDT, BIDHAG TILL SYDÖSTRA SVERIGES HIERACIUM-FLORA. 



lineares in apicem ± longum livido-piceum acutum — cuspidaturn leviter stellatum 

 — subnudura et levissiine comatuin ajqualiter attenuata?, flores virgineos louge 

 superantes, undique cano- v. albido-floccosaä et pilis sparsis v. raris mollibus vestitte. 

 Calathidiwn saturate luteiim sal plenum. Liguloe glabrae. Stylus ± fuscus, siccus 

 nigricans. 



Inv. ^^, D. 35—40, L. m. 3 mra. 



En mycket karaktäristisk form, som är lätt igenkänd på sina stora och teraligen tjocka^ 

 gleshåriga, ljusgrå till blygrå holkar, hvilka öfverallt äro klädda af rikligt, blåaktigt stjernludd, 

 långa öfverskjutande fjäll, hvilka från bredare bas jemt afsmalna i en spetsig eller syllik, 

 föga eller knappt härtofsad, stundom nästan naken, kolorerad udd, gles- men lång- 

 tandade (isynnerhet vid basen), grönaktigt glaucescenta, temligen glatta, men undertill rätt 

 stjernludna, ofta purpurfärgade blad, af hvilka de inre och stjelkbladen äga en vanligen 

 långt utdragen, helbräddad spets, samt täta korgar och m. 1. m. mörka stift. Bladen äro 

 än ofvantill mörkare gröna än mera glaucescenta, undertill blekare blågröna, men denna 

 färg döljes ofta af en öfver hela undersidan utbredd, djupt violett fäi"g. Ofvantill äro de 

 vanligen m. 1. m. rikligt inörktläckiga. Bladens tandning liknar den hos H. *ccesiuui 

 men är ofta mera framåtriktad utom vid basen, der den är mera utstående eller 

 någongång svagt bakåtriktad. Tänderna sitta här ofta, isynnerhet på de inre rosett- 

 bladen och stjelkbladet, tätare och äro mera oregelbundna samt ofta långa, smala och 

 krökta. Basen är vanligen m. 1. m. vigglik och nedlöpande, stundom hos de inre 

 rosettbladen och stjelkbladen nästan tvär, i hvilket fall basaltänderna ofta bli olikstoi"a 

 och tätare samt några eller en och annan af dem bakåtriktad. Häri ligger en antydan 

 om slägtskap med Subccesia, bland hvilka den äfven fullkomligt motsvarar H. *.?■;//>//- 

 vidum, med hvilken den har många likheter i bladfärg, egendomligheter i tandning, 

 öfversidans fläckighet o. s. v., men isynnerhet till holkarnes form och beklädnad, 

 hvari båda formerna ofta i förvillande grad likna iivarandra. Ofta ligger den enda skill- 

 naden med afseende på holkarne i deras större bredd och de talrikare fjällen hos H. 

 *ravuscidum i motsats till de smala holkarne med färre fjäll hos H. *sidjlii-idi(in. Habi- 

 tuelt skiljas de lätt genom den förres anslutning till cceshan- den sednares till .'^ilratictnn- 

 typen i anseende till bladbasens form och tandning samt stjelkbladens utseende och vid- 

 fästning m. m. 



För öfria;t är denna form otvifvelaktigt nära beslä2:tad med II. ^ca^ntnn, om livars 

 till holkarne mera stjernhåriga former den ganska mycket erinrar. Den påminner ej luller 

 så litet om H. *violnceuui Lbg. (Hicr. Se. exs. n. 67 och Hn. Fl. ed 11.), med hvilken 

 den tj-dligen är beslägtad, och hvilken väsentligen endast skiljer sig genom mörkare holkar 

 med bredare fjäll samt gula stift. 



Anträffad i Östergötland Sands s:n, Snndsö talrikt (förf.): Småland, Wisins;sö, Hao;a (.1. E. ZETTER.^TEDT); 

 på Grennaplatån (¥. HagstrÖM); Forsenim s:n, Runseryd (K. JOHANSSON) samt Gärdserum s;n, Bossg.lrd (förf.). 



I närheten af denna står en annan mycket anmärkningsvärd form, h\ilkcn tills 

 vidare uppställes som varietet: 



