26 H. DAHLSTEDT, BIDRAG TILL SYDÖSTRA SVKRIGES HIERACIUM-FLORA. 



longo infenie sat dense superne dense canofloccosis et pilis albis brevibus raris crispulis 

 v. nuUis vestitis. Involucra mediocria brevia et sat crassa e viridi v. fusco + canes- 

 centia basi ovata postea rotundata — truncata. Squamce sat imbricatae latiusoulse 

 — sat lataä, exteriores sublineares obtusaj, interiores in apicem obtusum — obtusi- 

 usculum + attenuataä, intimfe paucas acutiuscukp, omnes + comatie late viridi- 

 marginata?, dorso prassertim superne fusco- v. atrovirides, undique dense v. inargi- 

 nibus et ad apices densius albo- v. canofloccosas breviter et sparsim v. densiuscule 

 pilis crispulis sat longis + canescentibus obtectai. Calathidium obscure luteuni sat 

 plenum. Ligulce glabrte. Stylus luteus — snbluteus, siccus sat obacurus. 



Inv. 5_g , D. 30 — 35, L. m. c. 2,5 inm. 



Denna form, hvilken är att anse som artens bäst utpräglade t}-p, utmärker sig genom 

 sin stvfva, fler- oftast 3 — 6-bladiga stjelk, föga håriga, på båda sidor m. 1. m. fint och glest 

 stjernhåriga blad af vackert ljusgrön färg, af hvilka rosettbladen äro kortskaftade och hafva 

 mer eller mindre bredt elliptisk till lancettlik form med nedlöpande bas samt äro skarpt 

 och vanligen regelbundet tandade och stjelkbladen vanligen äro utstående eller snedt uppåt- 

 rio-tade, till största delen oskaftade, spetsiga, skarptandade och uppåt decrescerande, utspärrad 

 m. 1. m. vid, vanligen ej mångblomstrig inflorescens med långa eller medellånga, ofta 

 tjocka grenar, hvilken nedåt är obestämd genom utspärrade grenar från bladvecken, hvarvid 

 stjelken ofta är grenad ända ned till basen, samt genom medelstora, oftast ljusgrå holkar, 

 som äro brokiga af tätt, isynnerhet mot kanterna samladt stjernludd och vanligen ej tal- 

 rika, fina, grå hår. Grenarne äro svagare stjernhåriga och grönaktiga, korgskaften deremot 

 ljusgrå af tätt ludd samt klädda af fina, glesa hår. Stjelken är mer eller mindre glest 

 till tätt, isynnerhet vid basen och i spetsen, stjernhårig, vid basen och isynnerhet vid 

 bladfästena tätare långhårig. Stjelkens bas och bladskaften äro föga eller icke färgade 

 och bladens undersida nästan aldrig violett. Habituelt varierar den rätt betydligt, å ena 

 sidan närmast utbildad efter ?vr//irt.s ii /»-typen, å andra sidan utvecklad efter vulffatum-typen. 

 Lågväxtare former med få (1 — 2) stjelkblad hafva bredare blad, mera färgade bladskaft 

 och stjelkbas och nedåt begränsad inflorescens. Stjelkbladen äro hos dessa föga decresce- 

 rande och det nedersta bladet vanligen m. 1. m. långt skaftadt, hvilket sällan är förhål- 

 landet hos den typiska formen, iios hvilken vanligen alla äro oskaftade. Denna form med 

 vulgatum- habitus är att anse som en mellanform både till följande form och till H. 

 *galhanum, hvars forma cinerascens den liksom hufvudformen mycket liknar till holkarne, 

 hvilka stundom i alla detaljer öfverensstämma, men den skiljes från denna genom i allmänhet 

 smalare blad med mindre grof och jeranare tandning samt mindi'e holkar. På Gotland 

 finnas des.sutom enstaka former, hvilka mera likna f. cinerascens af föregående och måhända 

 äro identiska med denna. Den tvpiska, mångbladiga formen variei'ar ibland med mörkare 

 holkar i analogi med förhållandet hos H. *galhanuin; den mörka färgen synes dock mindre 

 framkallad genom svagare ludd än genom fjällens egen färg. Dessa former öfvergå äfven 

 gradvis i (ofta lågväxta) fåbladiga former, hvilkas j'tterligheter än påminna om föregåendes 

 (i divaricans, än om dess f. atnun, till hvilken spridda mellanformer här och der synas 

 förekomma. De mest lågväxta af dem tendera att få starkt utspärrade, långa inflorescens- 

 grenar. Såsom vigtiga öfvergångsformer kunna alla dessa fåbladiga former, emedan de 



