KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 26. N:0 3. 59 



hvasst fliktandade, af små, gröna liolkar med smala fjäll, i kanterna, hufvudsakligen mot den 

 kort hårtofsade spetsen, klädda af tunt, föga framträdande stjernludd och för öfrigt liksom 

 holkskaftens öfre del af ytterst små, tina, vanligen gulaktiga glandier. Korgarne äro små, 

 temligen täta och stiften alltid gula. Hos mångbladiga former är stjelken vanligen endast 

 i toppen förgrenad och korgsamlingen ;Vr hos dessa oftast mera hopdragen, kortgrenig och 

 smal. Hos fåbladigare former är intlorescensen mera gles och vid samt långgrenig med ofta 

 mera utspärrade grenar. Ibland fortskrider förgreningen till eller nedom midten af stjel- 

 ken. Isynnerhet hos stjelkbladen framträder den karaktäristiska tandningen tydligast. De 

 äro till sin nedre del djupt och smalt men ej särdeles tätt 3 — 4-tandade. Tänderna äro 

 oftast längre än skifvans hela bredd, stundom ända till 20 mm. eller derutöfver. Ofta 

 äro de skärformigt framåt- eller bakåtkrökta med syllik spets. Spetsen af bladet är m. 

 1. m. långt utdragen, vanligen långt helbräddad eller med få korta tänder. Stundom är 

 tandningen inskränkt till sjelfva basen. I allmänhet stiger tandningen, dä den är kortare, 

 längre upp mot spetsen. De större flikarne omvexla oregelbundet med korta uddtänder. 

 Hos mångbladiga former med rigid um-hahitus äro rosettbladen vanligen kortare tandade 

 med mera nedlöpande bas. Stundom äger äfven hos dessa ett och annat af bladen tvär eller 

 svagt pillik bas. Stjelkbladen bli hos dessa former stundom rudimentära och brakteliknande. 

 Hos fåbladigare former äro afstånden mellan stjelkbladen längre. Dessa hafva äfven mera 

 ccesiuni-h-dhitns genom större och vidare, glesare inflorescens och större korgar. Tandningen 

 hos dessa är vanligen öfverallt djup och rosettbladens bas tenderar att bli tvär eller genom 

 tändei'nas bakätrigtning pillik. Hos dylika former, hos hvilka stjelkbladen reducerats till ett 

 par, af hvilka det öfre är föga utbildadt, det nedre stort, flikadt med bakåtkrökta tänder, 

 framträder en anmärkrdngsvärd likhet med H. lacerifolium, isynnerhet med dess Ijus- 

 bladiga och grönholkiga, uppländska modifikationer. Sannolikt är denna sednare nära be- 

 slägtad med förhandenvarande underart, liksom med H. *porricien^, och bör snarare anses 

 vara motsvarande silvaticum-iovva. till den förra än till den sednare. Under det flera 

 andra Ccesia synas motsvai"a tvänne utpräglade former af Suhccesia, tyckes förhålla.ndet 

 här vara motsatt. Förhandenvarande formgrupp är nämligen differentierad i en mängd 

 olika former, af hvilka ytterligheterna tendera att bli utbildade enligt rujidum-tyyien och 

 närma sig flera andra grupper såsom de anfractum-artade och måhända äfven de triden- 

 tatum-aviaåQ (se H. *striaticeps). Deremot äro hittills inga andra, dessa motsvarande for- 

 mer med silvaticum-tjp kända, än H. lacerifolium (och H. panceolum). 



Det förtjenar anmärkas, att liksom hela i^orrigens-gvuppen närmar sig anfractum- 

 gruppen (af Vidgatd) går äfven H. lacerifolium mera åt gruppen Subvidgata (motsvarig- 

 het till Vidgata) än någon annan form af Suhccesia. 



I Kristianiatrakten, der högväxta, mångbladiga former af förhandenvarande underart 

 träffades på stela bergbranter i sällskap med H. onosmoides och H. tridentatum, hade dessa 

 genom sin morfologiska utbildning på något afstånd en förvillande likhet med de båda sednare. 



luora området endast anträffad i Östergötland-, Björsäters s:n, Björsäter station (H. NordenstRÖm) 

 samt möjligen på Kolmården nära Marmorbruket. Utom orurådet funnen i Södermanland, Bettna s:n, Al och 

 Råby s:n. Limsäter (K. J. LÖNNROTH): Upland flerestädes allmän såsom vid Upsala (F. ÅHLBBRG, E. HOLM- 

 GREN); Sigtuna; Steninge s:n vid Embarsbo m. fl. st. (M. FLODERUS); Norrtälje (T. HEDLUND); Stockholms 

 skärgård, Ljusterö hufvud (S. Almquist): Vestmanland, Kung Karls s-.n, Skillinge Norrgård (K. J. LÖNNROTH); 



