78 H. DAHLSTEDT, BIDRAG TILL SYDÖSTKA SVERIGES HIERACIUM-FLORA. 



mycket, serdeles glandlei'nas och stjernluddets riklighet. Dessa variationer i förening med 

 fjällens grönare eller mörkare färg ge ofta holkarne ett ganska olikartadt utseende. De 

 båda motsatserna äro holkar med mörka, fjäll, mörka, glesare hår, rikligare, större glandier 

 och mera spridt samt tilltryckt stjernludd å ena sidan och å andra sidan holkar med grönare 

 fjäll, gråare, längre och rikligare hår, svagare till knappt märkbara, små glandier och tätare, 

 lösare och gröfre stjernludd. Dessa moditikationer, hvilka öfvergä utan gräns i hvarandra, 

 synas mången gång vara alldeles oberoende af ståndorten. Dock synas håren bli längre, 

 gråare och tätare på starkt soliga och torra lokaler äfvensom i torr skugga, hvaremot gland- 

 ierna bli rikligare, större och mörkare på kallare, friska eller fuktiga såväl öppna som be- 

 skuggade lokaler. I stark skugga blir stjernluddet gröfre och lösare och derigenom mera 

 synligt, hvaremot det blir sparsammare på friska, mera öppna ställen. I stark sol blir det 

 tätare och mera tilltryckt. På trakter eller lokaler, der större temperaturvexlingar råda, 

 synas fjällen bli mörkare färgade. Bladen variera till bärighetens riklighet såsom vanligt 

 efter lokalens beskaffenhet, men derjemte till formen, stjelkbladen från smalt lancettlika till 

 bredare, de mellersta t. o. m. äggrundt lancettlika och basalbladen från äggrundt-aflänga 

 (sällan) till smalt afiånga eller tunglika (vanligen dock aflånga). Ofta äro stjelkbladen, 

 isynnerhet de mellersta, både större och bredare än de nedre och basalbladen. Dessa kunna 

 t. ex. vara smalt aflånga, de förra bredt äggrundt-lancettlika. Detta inträffar oftast pä 

 gräsrikare lokaler. Stundom är deremot förhållandet motsatt, såsom pä föga gräsbevuxen 

 eller denuderad mark. Bladbasen är vanligen m. 1. m. vigglik, på basalbladen vanligen 

 småningom nedlöpande på det bredt vingade skaftet, men blir stundom hos dessa sednare 

 hastigt hopdragen (oftast hos de mellersta) eller får hos de öfre stjelkbladen stundom 

 bred, nästan rundad bas (på näringsrika ställen). Tandningen är hos basalbladen, isynnerhet 

 de yttre, jembred och trubbig men varierar glesare eller tätare och stundom nästan felande. 

 Hos stjelkbladen iir den mera spetsig och tänderna smalare, olika länga och mera oregel- 

 bundet vexlande och de längre stundom krökta. Den varierar för öfrigt kortare eller längre, vid 

 basen stundom något flikad och är ibland olika pä båda bladsidorna; vanligen går tandningen 

 öfver bladets midt och är oftast framåtrigtad, sällan utstående. Stjelkbladen sitta långt af- 

 lägsnade från hvarandra, pä soliga ställen uppätrigtade och kölade, på skuggiga ställen 

 mera utstående och platta. Då stjelkbladen äro få (1 — 2), äro de vanligen långt utdragna 

 i spetsen. Stiftet varierar mycket till färgen, som det synes ofta traktvis, än i alla stadier 

 rent gult eller slutligen rostbrunt, än från början mera grönaktigt eller försedt med mörka 

 härpapiller och slutligen m. 1. m. briuisvart eller temligen svart. Holkskaften variera med 

 nästan endast glaudelhår till nästan blott håriga, och fjällen bli hos en del former smalare 

 samt temligen långt öfverskjutande. Är säkerligen en äldre, sedan lång tid tillbaka diffe- 

 rentierad art och synes derföre vara mera isolerad från andra formgrupper, inom hvilka 

 formerna stå tätare och hvilka äro m. I. m. sammanbundna genom mellanformer. Genom 

 sin svagare differentiering med afseende på indumentets mindre utpräglade dekorativa an- 

 ordning och mera likformiga fördelning synes den stå närmast den grundfoim, h\arifrån in- 

 om gruppen Valgata och närstående de olika formerna utgrenat sig, och likheter kunna der- 

 före uppletas med än den ena äii den andra, bland dem. Dock synes den mest närma sig 

 å ena sidan sådana former inom H. irriguum som H. *ciolascens, H. *s])odoleucum och när- 

 mast stående, å andra sidan H. subramosi och H. pinnatifidi formgruppcr. Måhända ilr 



