94 H. DAHLSTEDT, BIDRAG TILL SYDÖSTRA SVERIGES HIERACIUM-FLOEA. 



bruna holkarne med sin egendomliga beklädnad af spridda stjärnhår och gulaktiga, glän- 

 sande mikroglandler, öfver hvilka höjer sig en temligen tät beklädnad af brunaktiga, 

 längre eller kortare glandelhår, vanligen med gulaktiga knappar och stundom blandade 

 med mer eller mindre talrika, mörka, korta och tjockbasiga samt kort hvitspetsade hår. 

 För öfrigt får den genom den vackert gräsgröna färgen på bladens öfversida och deras 

 blekare, något blåaktiga undersida, hvilken ofta äfven till större eller mindre del är vio- 

 lettfärgad, ett ganska karaktäristiskt utseende. Stjelkens nedre del och rosettbladens skaft 

 hafva oftast en lysande violett färg. De yttre basaJbladen äro oftast breda och trubbade 

 eller i spetsen afhuggna och afbryta skarpt mot de innersta långa, vanligen 2 — 3 gånger 

 längre men knappt så breda, ofta utdraget lancettlika långspetsade bladen, hvilkas öfre 

 hälft eller tredjedel oftast är alldeles helbräddad. De nedersta stjelkbladen likna de inre 

 rosettbladen till form och tandning, men äro oftast större och stundom bredare. Stjelkbladen 

 aftaga för öfrigt hastigt i storlek och bredd uppåt. Ganska karaktäristisk är de långa 

 stjelkbladens upprätta ställning. Tandningen hos de yttre bladen är bred, tät och grof, 

 men stundom blir kanten alldeles helbräddad, hvarvid bladformen oftast blir omvändt 

 äggrund. Tänderna bli allt glesare, ojemnare och skarpare på de inre basalbladen och 

 stjelkbladen. Ofta utskjuta 2 — 3 par af stjelkbladens tänder längre än de öfriga. Van- 

 ligen äro de något framåtrigtade, men ej sällan rätt utstående och stundom äro en del 

 af dem bakåtki-ökta. Ofta äro äfven tänderna, isynnerhet de längre vid basen sittande, krökta. 

 Såsom framhållits, äro isynnerhet de inre basalbladen och stjelkbladen smala och lång- 

 spetsade. Detta inträffar framförallt hos individ med fåbladig stjelk, hvilka äfven bäst 

 motsvara vidgatum-ty\)eu. Traktvis men ibland enstaka bland nyssnärada modifikation 

 träffas individ med subrif/idum-hahitus, hvilka hafva 4 — 5- eller ibland ända till 7-bladig 

 stjelk. Hos dessa äro stjelkbladen kortare och bredare, tätare tandade och mera tättsittande 

 samt hafva oftast kortare spets. Dylika modifikationer öfvergå dock utan gräns i förut om- 

 nänida modifikation. Märkligt är likväl att inflorescensen hos fåbladigare individ, isynner- 

 het om den är mera rikblomsti-ig, visar stark tendens att bli flocklik med långa grenar 

 och långt akladiuin, hvaremot den hos mångbladigare individ blir mera kvastlik och ej så 

 sällan kortgrenig samt nedåt mer eller mindre obestämd. Här framträda sålunda hos samma 

 art tvänne ytterlighetsmodifikationer, hvilka hvar för sig äga en viss analogi med typer 

 sådana som silvaticum- och siibrigidum-tjTpen, ehuru de i förhållande till h varandra äro 

 mindre differentierade än dessa. Sådana förhållanden kunna emellertid iakttagas hos ett 

 flertal andra, ehuru ej alltid så i ögonen fallande som hos denna, och de äro af ett visst 

 intresse, emedan de mer eller mindre häntyda på, att de morfologiska typerna niAhiuida 

 uppstått oberoende af slägtskap och snarare torde ha sin grund i biologiska förhållanden. 

 För öfrigt äger dernia sin fullt motsvarande subrigidum-avtadt utbildade form i föl- 

 jande, med hvilken den är ytterst närbeslägtad. Båda hafva sannolikt i en senare tid 

 uppstått genom klyfning af en och samma grundform. 



Inom området är ifriig-aviiraiKlc; form fiinuen i Östergötland, St. Äby s:n, Frösäiig (G. A:N Maljie): 

 Väderstads s:n, Liiidekullen ; Hinna s:ii, Stortorp; Sunds s:n, Sunds SödergSrd, Graby, Sandbäckstorp, Löfäsa och 

 Rökulla (förf.): V. Ryds s:n, Krämarbo ra. fl. st. (förf.); Norra Vi s:n, Kärremåln (förf.); Atvids s:n, Adelsnäs, 

 Karstorp m. fl. st. (förf.): Småland, Askeryds s:n, Bordsjö; Gärdseruras s:n, Bossgård; Ekesjö s:n, Brevik ra. fl. 

 st. (förf.); Rogberga s:n, Heljaryd, lugaryd, Tenhult och Mänsarp m. fl. st.; Oggestorps s:n, Sjöberg; Forscrunis 



