K0N6L. SV. VKT. AKADEMIKNS IIANDLINGAH. BAInD 26. N:() 3. 105 



bredare och vinkligai'e tandning, men skiljes genom sin fåbladiga, mera vågiga stjelk med 

 glesare sittande, ofta smalare och spetsigare stjelkblad, de mörkare korgarne med bredare, 

 mera triangulärt lancettlika fjäll, hvilka, isynnerhet de yttre, äro rikligai-e håriga., men 

 nästan sakna, eller endast äga (ojemt) spridda stjernhår i kanterna och glesa hårtofsar i spets- 

 arne, samt nästan svarta stift. P^rån följande är den skild genom sina korgar och stift samt 

 sin öfverallt rikligare hårighet, isynnerhet på bladen, hvilkas undersida derjemte är sparsam- 

 mare stjernluden. Framförallt utmärker den sig genom sin egendomliga inflorescens. Intiore- 

 scensgrenarne äro nändigen korta och sammanträngda, de yttre äro sällan utspärrade och de 

 öfre sitta vanligen nära toppholken på krökta, skaft. Ofta blir akladiet nästan omärkligt, i det 

 den öfversta sidoholken med sitt korta skaft utgår omedelbart vid toppholkens bas. Mycket 

 ofta sammanväxa de båda öfre holkarne helt eller delvis med hvarandra. Samman växnin- 

 gen blir ofta så fullständig, att den nästan endast kan spåras af holkens ovanliga bredd 

 eller sneda bas eller derigenom, att holkens olika hälfter utslå oliktidigt. Stundom sam- 

 manväxa äfven grenarnes toppholkar med närmast under sittande. Då tvenne holkar äro 

 tätt närmade hvarandra men ej sammanvuxna, äro de oftast betydligt mindre och smalare 

 än vanligt. Alldeles analoga förhållanden möta hos den sannolikt beslägtade H. *grava- 

 stellum Dahlst. Hos båda dessa arter äga formerna med närmade holkar rikligare hårighet 

 på holkskaften men sparsammare glandelhårighet, hvai^emot hos former med utspärrad, 

 rikare inflorescens och mera långskaftade holkar förhållandet vanligen är motsatt. Ifråga- 

 varande forms modifikationer med mera långgrenig inflorescens likna något följande form 

 genom smalare fjäll och rikligare glandier på holkskaften m. ra. äfvensom i habitus och 

 torde kunna uppfattas som mellanformer till både föregående och följande. Såsom jag förut 

 yttrat (under hufvudformen) är H. * kuusamoense Wainio alldeles närstående och torde ej 

 ens vara skild från förhandenvarande form eller ock vara en nordlig modifikation af 

 densamma. För afgörandet af denna fråga erfordras dock rikligare material från nordliga 

 Skandinavien, än hvaröfver jag för närvarande förfogar. 



Inom området anträffad i Östergötland, Vreta s:n. Berg och Stjernorp; Kärna s:n, Malmskogen (förf.); 

 Wärdsbergs s:n, Wimarka (A. R. Dahlgren): S:t Lars s:n, Rosenkälln, Djurgården ocli Walla (förf.); Wist s:n, 

 Sturefors ocli Wessentorp (förf.); Wäderstads s:n, Lindekullen: Svanshals s:n, Stora Kullen; Rinna s:n, Torpa; 

 Sunds s:n. Sunds Norrgård, Äng, Ed, Sundsö m. rt. st. (förf.); Åtvids s:n, Åtvidaberg (N. C. KINDBERG): Små- 

 land, Askeryds s:n. Bordsjö flerestädes (förf.); Burseruds s:n, Mölneberg (K. A. Th. SeTH). 



Utom området funnen i Södermanland, Kila s;n, Alberga (S. AlMQUIST); Stora Malms s:n, Markstugan 

 (G. A:N Malme); Österhaniuge s:n, Gålö (S. ALMQUIST) ; Stockholm, Djurgården, Gröndal, Skarpö i skärgärden 

 (S. ALMQUIST): Nerike, Glanshammar (A. RiNGSELLB) ; Askersund, Stenboda (A. S. Trolander): Upland, V. 

 Löfsta s:n, Åhlboåsen, Fasenbo (C. A. E. Lenström). 



Former, hvilka likna denna men dock torde tillhöra H. *kiiiisamoense WaiNIO, äro anträffade i Ångerman- 

 land, Själevads s:n (V. F. HOLM) och i Vesterbotten, Skellefteå (O. MeLANDER). 



Y xanthostyluin n. var. 



H. *subramosum v. plicatiforme Dahlst., Hier. exs., fasc. 11, n. 91.' 



> Under H. subramosum. LÖNNR. var. omnämner K. O. E. STENSTRÖM i sina Värmländska Archieracier, 

 1889, en form med mörkare, starkt glandulösa holkar etc, hvilken närmast tillhör närvarande varietet och möj- 

 ligen är identisk med den längre fram omnärada formen frän Etnedalen i Norge. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Bd 26. N:o 3. 14 



