KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 26. N:0 3. 107 



den sparsammare härigheten på örtståndet, de undertill rikligare stjernludna bladen samt 

 de från början gula stiften och de smala, i kanten m. 1. m. stjernhåriga holkfjällen. Bladen äro 

 tunna men af temligen fast konsistens, mera gulgröna än hos föregående samt ofvan nästan 

 glatta och svagt glänsande. De inre rosettbladen och nedre stjelkbladen hafva närmare 

 basen några, vanligen 2 — 3, långa och smala, nästan jembreda, något framätkrökta tänder, 

 äro för öfrigt på den vigglika basen kort och ojemt men ofta tätare tandade och för öfrigt 

 glest korttandade till midten men derefter helbräddade eller med små uddtänder samt ut- 

 dragna i en lång och skarp spets. Sällan äro bladen korttandade med smala tänder eller 

 långt tliktandade vid basen. Ibland äga stjelkbhiden blott vid sjelfva basen ett par långa 

 fliktänder men äro för öfrigt i kanten alldeles hela. Stjelkbladen sitta ytterst glest, van- 

 ligen är blott det understa väl utbildadt och stort samt är då oftast fästadt vid eller ofvan 

 stjelkens midt, hvarvid det öfre blir nästan brakte-liknande, ehuru ofta vid basen fint och 

 smalt tandadt. Sällan äro ända till 3 stjelkblad utvecklade och någon enda gång 4. Bladen 

 gulna lätt vid torkning, och då framträda isynnerhet både medelnerven och sidonerverna 

 väl på öfversidan och bli tydligt iögonfallande genom sin halmgula eller hvitaktiga färg. 

 Stiften, från början gula, äro vanligen försedda med mörkare hårpapiller och bli slutligen 

 rostbruna, någon gång svartaktiga genom hårpapillernas starkare utveckling, ej genom den 

 öfi'iga cellväfnadens raörkfärgning. 



Är nära beslägtad med hufvudformen och med följande, från hvilken den skiljes 

 genom den rikligare glandelhårigheten på skaft och holkar, bladens glesare, längre och 

 smalare tandning, hvilken är framåtrigtad eller utspärrad, deras kraftigare utveckling och 

 glesare hårighet, den robustare växten m. m. Former med större glandier på skaft och 

 holkar och smalare blad ined tätare tandning påminna något om H. *smolandicum, hvilken 

 tydligen gränsar till H. *subramosi formgrup]>. Genom sina stora, gles- och långtandade 

 blad, de få stjelkbladen, den glesa, långgreniga inflorescensen, hvilken derjemte stundom 

 är obegränsad nedtill genom grenar fi'ån de öfre eller alla bladvecken, och den grofva 

 växten får ifrågavarande forin framför andra former af närvarande art ett utseende, som i 

 hög grad närmar sig ccesmm-typen. 



Är inom området iiiiträffad i Östergötland, Stocklycke pä Omberg rikligt (förf.) och vid Ungsmosse; Odes 

 högs s:n, Orrnäs (G. A:N MaLME); St. Åby s:ti, vid kyrkan (G. A:N MaLME); Svanshals s:u, Stora Kullen (förf.); 

 Trehörna s:n, Slangeryd (förf.); V. Ryds s:n, Krämarbo och Tuiiarp (förf.); Snnds s:n. Sunds Södergård ra. fl. st. 

 (förf.); S:t Lars s:n, Roseukälla (förf.): Småland, Grenna flerestndes rikligt (Fr. HagSTRÖM); Jönköping, Sanna 

 (J. E. Zetterstedt); Öggestorps s:n, Romelsjö, Mänsarp och Ljungarp; Eogberga s:n, Tenhult; Forseruras s:n, 

 Rumseryd (K. JOHANSSON); Burseryds s:n, Ö (K. A. Th. Seth) ; Drefs s:n och Uppåkra i Wallsjö sm (G. E. 

 Hyltén-Cavallius). 



utom området funnen i iiödermanland. St. Malms s:n, Sörgölsstugan (G. A:N MALME): Nerike vid Hjel- 

 raarens södra strand (A. CallmÉ): Vermland, Gillberga s:n m. fl. st. (K. O. E. STENSTRÖM); Jernskogs s:n, 

 Koppora (O. JUEL); Gerdsberg nära Kristinehamn (C. M. BROSTRÖM); Äng i Nynäs s:n (N. G. W. Lagerstedt); 

 Trossnäs nära Karlstad: Dalarne, Ulfshyttan (FR. LÖNNKVIST). — Norge, Malmön vid Kristiania rikligt och på 

 Ladegårdsön (förf.). — En hithörande form med kortare hårighet och snart mörknande stift är funnen i Norge, 

 Etnedalen vid Espelien (förf.), en smalbladig modifikation af denna sednare formen i Torpen vid Kinn (förf.) och 

 en ungefär liknande form i Östergötland, Asby s:n, Aspa (Alb. Molin). 



