KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 26. N:0 3. 109 



från hvilken den, om hänsyn blott tages till det allmänna utseendet, ofta är rätt svår 

 att serskilja. I sina typiska former kan den dock i allmänhet lätt skiljas genom sina ej 

 så långtandade men oftare med bredare men spetsiga tänder försedda basalblad, den tätare, 

 ojemnare men spetsigare och smalare tandningen pa den långa vigglika i de bred vingade 

 skaften nedlöpande bladbasen och de ofta på skaften långt nedstigande, syllika och fria 

 tänderna, hvarigenom bladen få en viss likhet med bladformerna hos vissa smalbladiga 

 SUvatica (t. ex. H. *arrosuvi, H. *niaculosuin m. fl.), de vanligen smalare och mindre ofta 

 utböjda stjelkbladen, hvilka vid basen äro syllikt pinntandade af tätt sittande, olikstora 

 tänder, hvilka nedstiga pä den smalt vigglika basen ända till bladfästet (stundom sitta 

 likväl de öfre bladen med bredare bas), den uagot rikligare liksom bladskaften och under- 

 sidans medelnerv fin- och långhåriga nedre delen af stjelken, det rikligare stjeriduddet, 

 isynnerhet på stjelkbladens undersida, samt de vid basen tätt läng- och finhåriga holkarne, 

 hvilka äro gråaktigt blekgröna med de föga eller obetydligt mörkryggiga fjällens öfre delar 

 oljigt genomskinliga, tunna och nästan nakna eller i kanten fint stjernluddiga och för öf- 

 i-igt spridt och bland de mjuka håren tätare stjernhåriga vid holkens bas, hvilken derföre 

 ofta med en egendomligt ljusgrå färg afbryter mot den blekgröna, öfre delen. Fjällen äro 

 ofta smala, nästan jembreda, dock något bredare vid basen, i spetsen ofta, såsom ibland hos 

 föregående, skärformigt krökta. Stiften bibehålla sin gula färg bättre än föregående. Bladen 

 äro vanligen ljust gröna, ofta stötande något i gulaktigt liksom hos föregående form, oftast 

 nästan glatta och med tydligt framträdande, hvitaktiga till halmgula nerver (isynnerhet huf- 

 vudnerven). Stjelkens nedre del, bladskaften och äfven undersidan af bladens medelnerv 

 äro oftast lysande vin- eller purpurfargade, mei'a sällan purpurbruna. Äfven stjelkens 

 öfre del är ofta helt och hållet eller fläckvis vinröd. De yttre bladens undersidor liksom 

 fläckvis de inres, isynnerhet mot spetsarne, äro ofta mer eller mindre ljust lefverfVtrgade. 

 Har oftast cwmnn-lvAhitus genom den samlade bladrosetten vid basen, ett enda utbildadt 

 stjelkblad, hvilket stundom stöder en gren, den långt ned grenade infiorescensen med något 

 utspärrade och raka skaft samt temligen stora holkar, men får ofta äfven vuUjatum-lwhiius 

 med flera ända till 3 eller 4 småningom decrcscerande stjelkblad och mera hopträngd in- 

 florescens med något böjda skaft och smärre holkar. Från följande är den bättre skild i 

 habitus och bladform samt tandning men påminner om densamma till de finhåriga holkar- 

 ne och deras färg. Synes vara ganska nära beslägtad med H. *arrosum Stenstr., hvilken 

 torde vara att anse som dess motsvarande silvaticum -iorm. 



Inom området är deiiiui form anträffad i Småland vid Grenna (V. HagstrÖM), tlerestädes på Grenna- 

 berget, växande blandad med y xanthosiyluni, från hvilken den der är lätt skld. 



Utom området funnen i Vermlnnd, Sjöändan (C. M. BROSTRÖM) samt i Gillberjra och Borgviks socknar ra. fl. 

 andra ställen allmän; Vermskogs s:n, Väckelsön (K. O. E. STENSTRÖM). Här synas dock former förekomma, som 

 äro intermediära till föregående, hvilken mera sparsamt anträffats pä samma ställen (enl. explr. från K. O. E. 

 Stenström). — Ett enda exemplar, insamladt bland talrika ex. af y ajantliostybim i Norge \iå Kristiania, Malmön 

 (förf.), hör som det synes äfven hit. 



