KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 26. N:() 3. 111 



Denna form, hvilken C. J. Lindeberg enl. Almquist på etiketter betecknat med 

 ofvanstående namn, är nog närmast beslägtad med föregående, ehuru mera fristående. 

 Utmärkt af sin höga, vanligen spensliga, raka eller något vågböjda, glesbladiga stjelk, de 

 vanligen smala och långa, glestandade bladen, af hvilka de inre och stjelkbladen vid basen 

 äro långt och smalt fliktandade med på bladskaftet eller den smalt vigglika bladbasen 

 nedstigande, fria tänder (de yttre glest bredtandade), och alla utom de yttersta hafva 

 långt utdragen, skarp spets samt vanligen äro till öfre tredjedelen eller fi'ån midten hel- 

 bräddade, undertill på medelnerven stjernludna och liksom på bladskaften temligen tät- 

 håriga, för öfrigt glest och i kanten äfven kort håriga samt ofvan glatta och hvitprickiga, 

 vidare den mera sammandragna, kvastlika eller i öfre delen oftast nästan flocklika inflore- 

 scensen med nästan jemnhöga eller föga öfverskjutande, snedt utstående nästan raka eller 

 något böjda, spensliga grenar och skaft, breda grönaktigt gråsvarta holkar med smala 

 fjäll och rundad eller sedan tvär eller något intryckt bas samt glesa, vackert gula, stora 

 korgar med brungula, sedan mörkt rostbruna stift. Inflorescensens grenar och skaft äro 

 tätt gråaktigt stjernludna med inga eller få och vanligen mjuka hår, hvilka straxt under 

 koi'garne sällan helt och hållet fela. Härigenom är denna form utom genom anförda ka- 

 raktärer bäst skild från närstående, af hvilka den till holkarne mest liknar föregående. 

 Basalbladen och det eller de nedre stjelkbladen äro oltast längskaftade i motsats mot för- 

 hållandet hos närstående former. Vanligen äro blott 2 stjelkblad utvecklade, af hvilka 

 det nedre sitter nära basen och det andra något öfver stjelkens midt, men båda långt 

 aflägsnade från hvarandra. De öfre stjelkbladen saknas helt och håller, eller äro de tem- 

 ligen små eller ersattes de af brakteer. Då de äro bättre utvecklade, aftaga de uppåt 

 jemnt men hastigt i storlek, men vanligen följa på det andra, väl utvecklade och ofta 

 stora bladet med ett tvärt afbrott endast fjällika brakteer, stödjande grenar, hvilka ofta 

 nå samma höjd som blomkorgställningen och bidraga till dess i'ikblomstrighet. Häri- 

 genom blir denna också m. 1. m. obegränsad nedåt. Den öfre eller egentliga inflore- 

 scensen blir ofta genom grenarnas starka närmande till hvarandra nästan eller ibland helt 

 och hållet flocklik och genom de korta grenarne ofta äfven liten och hopträngd. Såväl 

 blad som ligulaä äro tunna och de sednare ej såsom hos föregående former i spetsen cilie- 

 rade. Basalbladen sitta g-lest och bilda sällan någon egentlis; rosett. Vanligen afvissna 

 tidigt de yttre, så att blott de 2 — .3 inre äro kvar vid blomningen. Stjelkens bas och 

 bladskaften äro mera brunröda än hos föregående. Medelnerven och ofta äfven sidoner- 

 verna framträda på öfversidan med en hvitaktig eller halmgul fäi-g. Mångbladiga former 

 variera ibland med jemt och tätt samt kort sågtandade blad. 



Ehuru deuna form ej anträffats inom området, anföres den likväl för den nära slägtskap, den eger med 

 föregående former. I norr om området är den deremot flerestädes allmän såsom i Vestmanlund, Vestanfors (Fr. 

 LÖNJTKVIST) m. fl. st.: Dalarne, Silfbergs s:n, Ulfshyttebruk (Fr LÖNNKVIST); Norrbäcke s:n, .Jätturvalien 

 (k. P. Hägerström); synes enl. S. Almquist vara karaktärsväxt för Dalelfvens flodområde från Elfkarleby 

 till Siljan, der den flerestädes anträffas rikligt: Upland, Löfsta s:n, Mölneboparken och Fasenbo (G. A. E. Len- 

 STRÖM); Dannemora, temligen ymnigt på gruf backarne och inuti skogen (förf.): GestriMand, Gefle och Ockelbo 

 (S. Almquist och C. O. Schlttbr); Åmot (S. Almquist): Helsingland, Söderhamn, ymnigt vid Färsjön (A. 

 Magnusson); Alita vid Golfsjön (E. Collinder): Medelpad, Torp (S. Almquist). 



