KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 26. N:0 3. 1'25 



imbricata\ basales lineares brevissimas + obtusas obscure virescentes et inferiores 

 latiores triangulares paucaj, interiores et intimaä e basi lata + lanceolata cito in 

 apicem acutuiu — subulatuui attenuata', interiores late viridimarginattx; et intimae 

 totffi virides, ubique ajqualiter et sparsim stellatte v. ad apicem floccosiores, ceterum 

 pilis brevibus basi cra^sa et sat longa nioricaiite albidis densiusculis et glandulis 

 solitariis — raris brevibus parum conspicuis obsitaj. Calathidium obscure luteum 

 sat radians. Styli ferrugineo-livescentes postremo sat obscuri. 



jj 12 



Inv. g_3 , D. circ. 35, L. m. 2,5 — 3 mm. 



Denna serdeles utpräglade form är synnerligen utmärkt såväl genom sina karaktärer 

 som genom sitt utseende. Basalbladen äro stora, temligen breda, samlade i en rik rosett, 

 de yttre vanligen med mycket täta och breda tänder, de inre och stjelkbladen med en ka- 

 raktäristisk tät, ojemn och lång tandning. Hos rikligare närda och grofväxta exemplar är 

 tandningen längst och ojeranast. De långa flikarne och tänderna, hvilka äro längst och 

 smalast vid bladets bas, der de äro af lancettlik eller smalt triangulär form eller på 

 sjelfva bladbasen ännu smalare, stundom nästan syllika, omvexla oregelbundet med små 

 tänder eller blott uddtänder, hvilka ej sällan uppstiga på de större tändernas bas. Tand- 

 ningen fortsätter vanligen till öfver midten af bladen, der tänderna bli bredare och stjelk- 

 bladen äro utdragna i en lång och smal, skarp, upptill helbräddad spets, hvaremot 

 de yttre bladen äro trubbade och ofta glandeltandade nästan ända ut i spetsen. På 

 basalbladen äro tänderna mera framåtrigtade, men på stjelkbladen vanligen utåtrigtade 

 och sjelfva spetsen af tänderna är ej sällan bakåt- eller framåtkrökt. Genom de breda 

 basalbladen och de vanligen blott till ett antal af 1 — 2 väl utvecklade nedre stjelkbladen, 

 på hvilka med ett tvärt afbrott följa de brakteliknande öfre bladen eller blott brakteer, 

 och den m. 1. m. utspärrade och temligen glesa inflorescensen, hvilken ofta ökas genom 

 utstående grenar från de öfre eller de flesta bladvecken, får växten en ni. 1. m. väl ut- 

 präglad ccvsiuvi-hnhitns. Men den erinrar äfven mycket om i<ilvatieunt-tyi^en genom de yttre 

 och mellersta basalbladens obetydligt nedlöpande eller vanligen m. 1. m. tvära och endast i 

 sjelfva midten något vigglika l>as, hvarvid basaltänderna tendera att rigtas eller ej sällan äi'o 

 m. 1. m. rigtade bakåt, hvartill kommer att ena sidan af bladet ofta blir mera nedstigande 

 på skaftet än den andra, såsom hos många former med äkta siloaticuin-typ. Tendensen 

 mot denna sednare typ visar sig äfven i den oregelbundna och isynnerhet mot basen långa 

 och täta tandningen, hvilken är lika karaktäristisk äfven hos skogsformer och spädare ex- 

 emplar, ehuru den här är betydligt mera reducerad med afseende på tändernas längd, än 

 hos former från öppna lokaler eller hos kraftigare exemplar. Bladen äro sällan undertill 

 violetta utom de yttre och deras medelnerver. Ofvantill äro de m. 1. m. likt mörkfläckiga, 

 isynnerhet stjelkbladen eller åtminstone spetsarne af bladen. Fläckigheten är bäst utpräg- 

 lad på öppna lokaler. Genom dessa karaktärer förnämligast genom bladen och växtsättet 

 skiljes den lätt frän föregående former, från H. *ncevosum äfven genom sina inindi-e rik- 

 ligt stjernludna holkar med spetsigare fjäll och från de öfriga genom sina bredare och 

 mindre utdragna fjäll och rikligare ludd. Karaktäristiska för formen äro vidare de fåtaliga 

 och (nedtill ända till 1,5 mm.) breda holkfjällen, af hvilka de inre långfjällen, som ha breda, 

 ljusa kanter, äro spetsiga och de innersta helt och hållet gröna och sylspetsade, alla med fin- 



