KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAN]> 26. X:0 3. 129 



1 — 2 basi tumida instructis acladioque 15 — 35 mm. longo viridibus et leviter sub 

 involucro sat dense stellatis, ceterum irifenie rare superne sparsim et minute glan- 

 dulosis. Involiicra inediocria crassa sursum + Itete viridia basi obscuriova + rotun- 

 data postea trancata. Squamce irregulariter imbricatffi lata3 — latiuscula^, exteriores 

 breves e basi + ovata tumida et crassa triangulares laxte obtusa? — obtusissimaj 

 fusco-virides margine basique levissiine stellat-je, interiores e basi latiore in apicem 

 obtusiusculuio — subacutum sensim angustat^ et intima? paucfe acuta? — cuspidata? 

 dorso angnsto obscuras ceterum viventer et lucide virides nuda?, omnes v. plures 

 apicibus s^epe fusca? v. picete, dorso simplici serie glandulis gracilibus parvis fusco- 

 virentibus — lutescentibus sai densiusculis et sa?pe pilis paucis brevibus canescentibus 

 passim inimixtis vestita^ Calathidhim luteuin. Ligulat glabr^e. Stylus vivus fusco- 

 virens, siccus sat obscurus. 



Inv. 5_(; , D. 35 mm., L. m. 2,5 — 3 mm. 



En i hög grad framstående och vacker form, först urskiljd af afl. lektor K. J. Lönn- 

 roth. Igenkänd på sina ljusgröna, vanligen tunna, gleshåriga, m. 1. m. skaftade, utdragna 

 och långspetsade inre samt trubbiga yttre rosettblad, hög, spenslig stjelk med 3 — 6 decre- 

 scerande blad, af hvilka det nedre är m. 1. m. vingskaftadt, de öfre oskaftade af m. 1. m. 

 lancettlik form och vanligen fåtandade af raka tänder eller mera sällan ojemt och tätare 

 tandade med stundom utstående, längre (och ibland något krökta) tänder, vanligen gles in- 

 florescens med m. 1. m. upprätta, fina, öfverskjutande, långa grenar och korgskaft, rent och 

 klart gröna, vid basen mörkare holkar med breda, triangulära, trubbiga och korta, endast 

 i kanterna och vid basen fint stjernhåriga yttre fjäll samt trubbade, tillspetsade och nakna 

 inre fjäll, klädda af en enkel rad fina glandier, stundom med få, hvita, inblandade hår, samt 

 från början grönaktiga stift. Serdeles karaktäristiska äro de luddlösa holkarne och de 

 gröna fjällen. De yttre äro vanligen vid den äggrunda och ibland öronlikt utvidgade basen 

 ansvälda, hvarigenom spetsarne bli frånstående. Stundom hafva de, liksom alltid de 2 — 3, 

 nära holken sittande brakteerna, på den uppsvälda basen en utstående, rundad eller horn- 

 lik, mörkare knöl. Vanligen äro de inre klargröna och glänsande, de innersta med en smal 

 ljus hinnkant, men de variera äfven mörkare gröna eller något brungröna. I sjelfva 

 spetsen äro de än rent gröna, än och vanligen brunaktiga till tjärfärgade. Bladens tand- 

 ning blir hos mångbladigare former med smalare blad, hvilka derjemte hafva rigi(him-]vd- 

 bitus samt dessutom äga bredare och trubbigare fjäll äfvensom hos lund- och skuggformer 

 glesare och stelare, hos backformer deremot eller sådana med mera vidgat um-hahhus blir 

 tandningen tätare och mjukare. Stundom äro hos fåbladiga exemplar alla rosettbladen 

 jemte det nedre stjelkbladet bredare, mera helbräddade och trubbiga, men vanligen äro 

 alla, utom de yttersta rosettbladen, långsträckta och spetsiga samt tandade. Rosetten är 

 i allmänhet ej tät, utan bladen äro ofta något åtskilda, på soliga lokaler blir den dock 

 oftast tät och bladen något tilltryckta till marken. Den i mina Hier. exs., fasc. II, n. 68 

 utdelade formen, som är insamlad på öppnare, hård gräsmark, har mörkare och kortare 

 holkar än vanligt. Detta synes till dels men ej alltid bero på lokalen. Mörkholkiga 

 former skilja sig oftast genom tätare tandade, mindre utdragna stjelkblad, men öfvergångar 



K. Sv. Vet. Akad. Haadl. Band. 26. N:o 3. 1''' 



