KONGL. SV. VKT. AKA DKMl KNS IIANIJLINGAH. I5AM) 26. X:() 3. 145 



apice obscuriores, ceterum late virescenti-inaro-inataj, glaiidulis iiio^ris + longis 

 densis gracilibus et pilis nigris apice brevi albido sat dense obtectaä, ceterum dorso 

 basique fioccis raris adspersas. Calathidiinn obscnre subcroceo-luteum sat radians. 



Stylus in vivo et sicco obsen rus. 



10—12 

 Inv. -5^:6-, D. 35—40, L. ra. 2—2,5 ram. 



Ar en bland vår floras raest frarastående former såväl genom sitt karaktäristiska ut- 

 seende som genom sina serdeles distinkta karaktärer. Utmärkt af sin nedtill (stundom 

 helt och hållet) lifligt violettröda, upptill vanligen rent gröna och utom understundom vid 

 sjelfva basen alldeles glatta och glänsande stjelk, de oftast på öfversidan utomordentligt 

 tätt purpurfläckadé, smala och lång- samt skarpspetsade bladen (utom de )'ttre rosett- 

 bladen, hvilka äro trubbiga), den gerna flocklika inflorescensen med tätt stjernludna, 

 gråhvita grenar, hvilka skarpt afbryta mot de mörkgröna eller grönaktigt brunsvarta, 

 ganska långa holkarne och än äro helt och hållet än delvis utan annan beklädnad eller 

 klädda af spridda, fina glandier och mörka hår, vidare de långt tillspetsade och ut- 

 dragna holkfjällen, hvilka äro sparsamt klädda af spridda stjernhår, men tätt betäckta af 

 temligen långa glandier och m. 1. m. korta, långt svartfotade hår, samt slutligen de mörkt 

 gula (nästan saffransgala) korgarne. Indumentet (utom stjernluddet) på grenar och skaft 

 varierar rätt mycket till riklighet, fördelning och förekomst. Ofta äro de flesta inflore- 

 scensgrenar alldeles utan glandier och hår, isynnerhet till sina nedre delar. Ibland äro 

 enstaka grenar så beskaffade till beklädnaden, medan andra äro klädda af öfverallt m. 1. 

 m. spridda glandier och hår. Ofta uppträda dessa gruppvis talrikare. Vanligen äro de 

 rikligast utvecklade på akladiet, som aldrig saknar dem. Dernäst förekomma de talrikast 

 straxt under sjelfva holkarne. Bladens tandning är mycket karaktäristiskt genom de korta, 

 vid basen temligen breda men hastigt hopdragna syl- (och glandel-) spetsade, oftast rätt 

 utstående, ibland bakåtkrökta tänderna, hvilkas sidor derjemte äro inbugtade. De omvexla 

 vanligen oregelbundet större och mindre och ä]'o derjemte ojemt fördelade, styckvis tätare 

 styckvis felande, utefter bladsidorna. Hos frodiga exemplar bli de nedersta tänderna på 

 stjelkbladen och inre basalbladen ganska långa och ofta sylsmala samt nedstiga hos de 

 sistnämda understundom ett stycke på bladskaften. Både stjelken, bladens öfversida och 

 äfven undersidan af stjelkbladen äro mycket glatta. Rikligast men aldrig tät är hårig- 

 heten på bladskaften och basalbladens medelnerv samt stundom (i skugga) vid stjelkbasen, 

 på hvilka ställen den derjemte är temligen lång och fin. Ibland är den äfven här gles eller 

 saknas nästan. I bladkanten är den kortare och glesare, hvilket ännu mera gäller bladets 

 undersida. Stjernluddet är bäst utbildadt på basalbladens raedelnerv, stjelkbladens under- 

 sida och stjelkens öfre samt på inflorescensgrenarne. Med afseende på sina slägtskapsför- 

 hållanden står denna form onekligen mycket nära föregående former och närmar sig af 

 alla dessa mest H. *batylepium, hvilken på sin något nordligare utbredningszon tyckes 

 vara en vikarierande form. A andra sidan har den onekligen en nära slägting i den 

 sydnorska H. ^melanostictuui Dahlst., Hier. exs., fasc. III, n. 49 (= H. vulgatiun v. ele- 

 gans Lbg., Hn. Fl. ed. 11 et Hier. Scand. exs. n. 71) och den dermed närbeslägtade H. 

 coarctatum Lbg. (Hier. Scand. exs. n. 130 cum descr.). Genom dessa former förbinder 



Kongl. Sv. Vet. Akademiens Handl. Band 26. N:o 3. 19 



