166 H. DAHLSTEDT, BIDRAG TILL SYDÖSTRA SVERIGES HIERACIUM-FLORA. 



rätt näva beslägtad och är att anse som dess motsvarande viih/atuDi-iorni. De yttre fjällen 

 äro liksom hos iiyssnämda form korta och trubbiga samt afbryta genom sin mörka 

 färg mot de inre, nästan jemnhöga, nedåt grönare fjällen. Till holkarne varierar den mellan 

 tvämie ytterligheter. Hos den ena äro de korta och tjocka med korta, trubbigare, ej öfver- 

 nående fjäll, hos den andra långa och smala med m. 1. m. långt öfverskjutande, spetsigare 

 fjäll. Till örtståndet varierar den med fåbladig stjelk och afbrutet decrescerande stjelk- 

 blad eller med mångbladig stjelk och uppåt småningom i storlek aftagande blad. Dessa 

 variera dessutom rätt mycket till form och tandning. Ofta äro stjelkbladen, isynnerhet 

 hos grofväxta exemplar, till sin nedre del ojemt och långt parflikadt tandade med rätt 

 utstående eller stundom något bakåtböjda tänder. Vanligen äro något eller några \)av 

 tänder eller flikar vid sjelfva bladbasen betydligt längre än de öfriga, och ofta äro tänderna 

 på ena sidan starkare utvecklade. Men bladen variera äfven med tätare och finare samt 

 mera regelbunden tandning, hvilken då ej sällan sträcker öfver skifvans midt. Vanligen 

 är öfre hälften af bladet nästan eller helt och hållet helbräddad och utdragen i en kortare 

 eller längre, skarp spets. De inre rosettbladen likna oftast de nedre stjelkbladen, men 

 kunna äfven vara af samma form som de yttre. Rosettbladen variei'a i allmänhet ännu 

 mera än stjelkbladen och förete en mångfald af former. An äro de mera ovala eller af- 

 långa, oftast med största bredden ofvan midten och trubbiga, än äro de mera lancettlika, 

 breda eller smala, och stundom äggrundt lancettlika till atiånga. Vanligen äro de kort 

 och glest tandade. Stundom bli de genom på midten mera framstående tandning nästan 

 rhombiska. För öfrigt variera bladen efter lokalen från mera glatta till rikt och temligen 

 tätt håriga. Stjelkens nedre del, bladskaften och äfven bladkanten samt bladens undersida 

 äro oftast m. 1. m. rikhåriga. Bladskaften och stjelkbasen äro m. 1. m. rödbruna till |)ur- 

 purfärgade. Stundom äro isynnerhet de yttre bladen undertill lefverfärgade till violetta. 

 I norra Skandinavien, isynnerhet i fjälltrakterna och deras grannskap, varierar den 

 betydligt mera än söderut och är splittrad i en mängd delvis väl, delvis svagt utpräglade 

 varieteter, af hvilka en del i olika rigtningar leda öfver till närstående former. Dock före- 

 kommer den här beskrifna hufvudformen ganska typisk äfven i nordliga trakter. Söderut 

 är den deremot mera konstant. 



Anträffad inom området i Östergötland, Omberg, Stocklycke; Svanshals s:n. Stora Kullen; Odeshögs s:n, 

 Stora Aby Vestergård (G. A:N Malme); Väderstads s:n, Bossgärd, Lindekullon, Torpa, Skållerud; Trehörna s:n, 

 Slangeryd; Rinna s:n. Stortorp; Sunds s:n, Sundsö, Sunds Södergärd, Graby, Sandbäckstorp m. fl. st. allmän; 

 Torpa s:n, Torpöu; N. Vi s:n, Siggemålen och Kärremäla; V. Ryd s:n, Krämarbo; Oppeby s:n, Drabo; Atvids 

 s:n, Karstorp m. fl. st. (förf.); V. Eneby s:n, Hofby (N. C. KINDBERG): S7nåland, Grenua (C. .1. LlNDEBERG): 

 Vireda s:n (H. NILSSON); Öggestorps s:n, Ljungarp; Rogberga s:u, Tenhult och Heljaryd (K. JOHANSSON); Eksjö 

 s:u, Brevik m. fl. st. (förf.); Fagerhults s:n, Fagerhult (K. J. LÖNNROTH); Barkaryd; Burseryds s:n (K. A. Th. 

 Seth); Femsjö (Th. M. Fries). Ej anträffad på Gotland. 



Utom området funnen i Bleki/iye, Ronneby (C. G. WesterluND) : Vestergötiaiid, Toarps s:u Herestädes 

 (A. O. Olsson): Nevike, Tysslinge s:n, HökerskuUa (A. CäLLMÉ): Södermanland, St. Malms s:n (G. A:N Malme): 

 Verinland, Gillberga och Borgviks socknar (K. 0. E. STENSTRÖM); Arvika (E. HOLMGREN): Dalanu; Transtrands, 

 Särna och Venjans socknar (K. P. HÄGERSTRÖM): Jemtland. l^ysjön (C. F. SUNDBERG): Ångermanlaad. Tåsjö- 

 berget (Fr. Lönnkvist). — I Norge insamlad i Torpen flprestädes såsom vid Findeu, Hugelien ni. fl. st.; Etne- 

 dalen, Tonsåsen (förf.); Dovre; Finnmarken. 



