192 H. DAHLSTEDT, BIDKAfi TILL SYDÖSTRA SVERIGES HIERACIUM-FLnKA. 



på skaft och holkar vid och efter afblomstringen samt saknas i detta stadium ej ens hos 

 de normalt blott glandel håriga formerna. För hela gruppen egendomligt, och hvai^i den 

 liknar Alpina, är uppträdandet pä holkfiälleii af de talrika, rudgula, glänsande mikro- 

 glandlerna, hvarigenom holken äfven efter pressning får ett karaktäristiskt litseende och 

 svnes beströdd liksom af små glasklara kristaller. Karaktäristiska äro äfven örtståndets 

 boi"stiga och styfva m. 1. in. tydligt tandade hår. 



Af hvad med afseende på holkarne yttrats synes, att indumentet sålunda endast i 

 andra rummet kan användas till serskiljande af de olika formerna, emedan det ej blott i 

 allmänhet ä.r ringa difterentieradt och äger en föga i ögonen fallande anordning, utan 

 äfven hos hvarje form är underkastadt variation inom jemförelsevis vida gränser samt lätt 

 tar intrj^ck af yttre förhållanden. 



Deremot lemna växtsättet och innovationen, bladens anordning, form och tandning, 

 holkfjällens form, färg och deras längd i förhållande till de outslagna blommorna, holkens 

 form och byggnad, holkbasens beskaffenhet samt korgarnes vidd och täthet, blommornas 

 färg ocli ciliering m. m. här liksom annorstädes inom slägtet många goda och delvis ut- 

 märkta karaktärer, till hvilka hänvisas under de olika formerna. 



Holkarnes fjäll öfvergå vid basen utan gräns i de upptill förtjockade holkskaftens 

 fåtaliga och smala brakteer. Häruti liksom i de sinsemellan i allmänhet svagt difFei'enti- 

 erade lågblads-, örtblads- och högbladsregionerna visar sig gruppen stå på ett lägre morfo- 

 logiskt utvecklingsstadium än föregående. 



Rotstocken, hvilken är m. 1. m. snedt uppstigande, bildar ett ofta rikt förgrenadt, 

 vanligen sammanträiigdt sympodium af korta leder. Den vegetativa förökningen eller 

 rättare nybildningen (innovationen) sker hos största antalet hithörande former genom 

 slutna än tunna än tjocka knoppai-, hvilka vid slutet af en vegetationsperiod utbildas i de 

 nedre basalbladens och lågbladens veck. En del af dessa knoppar förbli hvilande i flera 

 år och anträffas sålunda äfven på äldre skottgenerationer samt utveckla sig endast under 

 serdeles gynsamma omständigheter eller vid förlust af de yngre skottgenerationerna. Men 

 jemte detta innovationssätt utvecklas ej sällan på hösten frän de öfre basalbladens veck små 

 bladrosetter. Dessa äro vanligen obetydliga, 1 — 3-liladiga, med små, ofullständigt utbildade, 

 vanligen styft borsthåriga blad, hvilka omedelbart öfvergå i de nedanför sittande lågbladen. 

 Detta inträffar normalt under blida höstar eller på genom värme och fuktighet gynnande 

 lokaler, hvai*vid äfven de i de mellersta basalbladens veck sittande knopparne kunna prolep- 

 tiskt utveckla sig. Ibland utväxa redan tidigt \)k eftersoinmaren och vid höstens början 

 de öfre bladrosetterna till stora, med fullständigare utbildade örtblad försedda rosetter, 

 hvilka ibland öfvervintra gröna men vanligen vid vinterns inbrott hafva de yttre och flesta 

 bladen afvissnade. Detta förhållande inträffar oftast hos den mångformiga och mindre 

 differentierade H. saxifrar/vin^ hvilken kan anses som gruppens i utveckling stadda centrum. 

 Hos denna utväxa de eljest normalt först på våren. A andra sidan synes det gitVas former. 

 t. ex. de hvilka sluta sig kring H. Schmidtii, hvilka normalt öfvervintra med m. 1. m. ut- 

 bildade bladrosetter. Denna sednare grupp af former äger också i sin morfologiska utbildning 

 största öfverensstämmelsen med .nlvaticum-tjpeu. Deremot äga de normalt med slutna 

 öfvervintringsknoppar försedda formerna t. ex. H. iiorvegicum i raorfologiskt afseende den 

 största öfverensstämmelsen med ru/i(luni-ty])en. De öfriga vackla mellan dessa ytterlighets- 



