KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 26. N:() 3. 211 



dilutis mediocribus — brevibus sparsis — densiusculis v. raris glaudulisqiie iiiiiiutis 

 paruiii coiispicuis sparsis — densiusculis vestita.', ubique sparsim fluccosa;. Cala- 

 tliidiuin subdensuui. Ligab.e subglabraa. Stylus luteus. Pappus exiniie rufesceiis. 



Inv. Y_9 , D. ad 40, L. m. ad 2,ri min. 



Utmärkt genom sin vanligen höga (40 — 80 ctm.), mång- och tätbladiga stjelk af 

 rigidimi--Artadt utseende och sina stora, breda, gråsvarta till grågröna holkar med de inre 

 och mellersta fjällen från bred bas lemligen tvärt hopdragna till eu föga utdragen m. 1. m. 

 trubbig, endast hos några få af de innersta skarp spets samt vanligen obegränsad, enkel 

 eller något sammansatt kvastlik korgställning. Vanligen är den aphyllopod och stjelkens 

 bas mer eller mindre högt upp lifligt purpurfärgad samt vanligen endast vid basen, stun- 

 dom till inidten, tätare eller glesare styfhårig men oftast till större delen glatt och endast 

 på sin höjd vid basen och bladfästena gleshårig. Stjelkbladen sitta tätt, äro vanligen 

 talrika, alla af väl utbildad lancettlik form och oskaftade, de nedre långa med smalare bas 

 och in. 1. 111. långt spetsade, vanligen dubbelt längre än internodierna, småningom öfver- 

 gående i brakteerna genom de öfre, hvilka äro något längre eller lika långa som internodi- 

 erna, och hafva något bred bas samt äro långt utdragna i en smal, veckad spets, stundom 

 sylspetsade. Såsom äldre äro de i allmänhet alla glatta eller vid basen, isynnei-het i 

 kanterna, borsthåriga, mera sällan på medelnerven och i hela kanten tätare borsthåriga, de 

 nedre undertill glesare, de öfre vanligen ganska tätt stjernludna. Till färgen äro de m. 1. 

 m. blägröna, vid torkning oftast gulnande. Vanligen äro de kort och glest till eller något 

 öfver midten syltandade; sällan äro tänderna, hvilka än äro något framåtrigtade än rätt 

 utstående och o — 5 till antalet, längre och smalare. 



Från den äkta H. norvegicum Fr., till hvilken den kan anses utgöra en östlig 

 paralellforni, skiljes den genom sina smala, lancettlika och karaktäristiskt långspetsade, 

 tättsittande blad, större och gröfre korgar med vid sin bas bredare och längre utdragna 

 tjäll med ofta föga utvecklade hår men deremot vanligen ganska rikligt stjernludd samt 

 liksom de vanligen rikligt stjernludna skaften med ytterst sma, knappt märkbara glandier. 



Hos denna form inträffar ganska ofta liksom hos en del rigidum-?tvia.åt utbildade 

 former af H. porrigens, hos H. tridentatum och hos former af H. rigiduin m. fl., att ett par af 

 de mellersta eller öfre stjelkbladen närma sig hvarandra betydligt mera äii de öfriga och 

 stundom bli alldeles motsatta. Från bladvecken, stundom ända från basen, utvecklas hos 

 kraftiga exemplar korta grenar, hvilka sällan nå upp till den egentliga korgställningen 

 och vanligen blomma sednare än denna. Såväl häri som i habitus samt bladens form och 

 delvis äfven deras tandning, äger den en märkvärdig likhet med H. rigiduin *Friesii Hn. 

 (Dahlst. Hier. exs. fasc. III, n. 63), hvilken likhet faller ännu mera i ögonen än den 

 habituella likheten mellan den äkta H. norvegicum och H. tridentatum, hvilken likväl äfven 

 är rätt stor. Utan tvifvel sammanhänga just i denna punkt Oreadea och Rigida ined hvar- 

 andra. Fkies märkte denna slägtskap, hvilket synes af hans arbeten, ehuru han förde 

 H. *rufescens bland Oreadea och H. norvegicum bland Rigida (stirps H. tridentati i Symb.) 

 i närheten af H. tridentatum. Ifrågavarande form, hvilken är den ursprungliga af Fries 

 i Symb. beskrifna, är i Stockholmstrakten ganska allmän och konstant. Utom detta om- 

 råde synes den icke efter hvad hittills är kändt förekomma i sin typiska form. Inom 



